# data[].attributes.headline
Ольга Юліанівна Коби

# data[].attributes.body
Ольга Юліанівна Кобилянська народилася 27 листопада 1863 року в глухому містечку Ґура-Гумора Австро-Угорської імперії (Південна Буковина, сучасна Румунія). Батько майбутньої письменниці – Юліан Кобилянський, народився в Галичині. Він належав до шляхетського роду, який мав свій герб і походив з Наддніпрянщини, працював секретарем повітового суду. Мати – Марія Вернер, німкеня за національністю, все життя присвятила вихованню сімох дітей (Ольга була четвертою дитиною). З любові до свого чоловіка вона вивчила українську мову, прийняла греко-католицьку віру, виховуючи всіх дітей у повазі і любові до України і всього українського.

Оскільки в містечку не було школи, батько, бажаючи дати дітям освіту, у 1869 році переводиться в Сучаву, де сім'я прожила три роки. Там дівчинка разом з братами відвідувала німецьку гімназію. У 1875 році родина переїхала в Кімполунг, де Ольга закінчила чотири класи початкової школи – теж німецькою мовою (вона була офіційною мовою тогочасної Буковини). І хоча родині доводилося жити в німецько-румунському оточенні, батько дбав, щоб діти приватно вивчали й українську мову. Ще одна мова – польська – теж постійно звучала вдома.

З народної школи Ольга перейшла до дівочої, так званої «нормальної» школи, у якій навчалася лише до п’ятого курсу, оскільки для оплати подальшого навчання доньки в батька не вистачало грошей – ґрунтовну освіту треба було дати насамперед синам. Але Ольга з цим не могла змиритися, і вона продовжила навчання самостійно, ставши врешті однією з найосвіченіших жінок свого часу. У 1891 році родина переїжджає до Чернівців, щоб брати Ольги змогли завершили освіту у «серйозних» навчальних закладах.

# data[].attributes.headline
У творчому доробку О

# data[].attributes.body
У творчому доробку Ольги Кобилянської 8 повістей та романів, 43 новели та оповідання, низка статей та доповідей. У віці 13–14 років майбутня українська письменниця писала вірші німецькою мовою. З 1880 по 1887 рік вона написала перші оповідання та декілька прозових замальовок теж виключно німецькою мовою. У 1888 році О. Кобилянська почала писати німецькою мовою повість «Лореляй», яка в 1896 була опублікована українською під назвою «Царівна». Саме завдяки цій повісті з творчістю Ольги Кобилянської познайомилася Леся Українка. Згодом їх творчі стосунки переросли у дружбу. 1894 року Кобилянська друкує в журналі «Зоря» повість «Людина» з присвятою Н. Кобринській – відомій у Галичині письменниці й громадській діячці.

Упродовж наступних років Кобилянська видає ще 10 повістей, серед яких перлина української прози «Земля» (1902). Цим твором письменниця поклала початок символізму як течії модернізму в українській літературі. А Михайло Коцюбинський написав листа авторові твору: «Пишу до Вас під свіжим вражінням од Вашої повісті «Земля». Я звичайно багато читаю, але признаюся, що давно читав щось таке гарне, таке захоплююче, як «Земля». Я просто зачарований Вашою повістю – все: і природа, і люди, і психологія їх – все це робить таке сильне вражіння, все це виявляє таку свіжість і силу таланту, що, од серця дякуючи Вам за пережиті емоції, я радів за нашу літературу». Сама Кобилянська говорила про «Землю», що всі персонажі у творі були не вигадані, а взяті з життя. Вона також згадувала, що страждала, вражена тими фактами, які описувала, але «ридаючи, продовжувала писати».

Починаючи з 1903 року, Ольга Кобилянська постійно хворіла, коштів на систематичне лікування не вистачало, але попри недугу і злидні вона продовжує писати. Протягом 1915–1923 pоків О. Кобилянська пише низку оповідань, новел, нарисів, у яких розкриває трагічну безвихідь, страждання, розпуку і біль, викликані Першою світовою війною. Її твори видавали та перекладали німецькою, чеською, польською мовою. За свою літературну діяльність вона домоглася стипендії із Відня. У 1926 – 1929 роках у Харкові вийшло девятитомне зібрання творів письменниці.

Літературознавці відзначають, що Ольга Кобилянська стала першим в історії української літератури письменником, хто показав образ української жінки абсолютно по-новому: це була не забита, пригноблена селянка, а інтелігентка, жінка, яка прагне до знань, до освіти, яка виступає за рівноправність у суспільстві між жінками та чоловіками. Та й сама письменниця говорила, що її заслуга в тому, що вона змогла привернути увагу читачів «до справжніх Марусь, Ганнусь і Катрусь, які повинні стати жінками європейського характеру». Особливо яскраво такі жіночі персонажі виписані у творах «Ніоба», «Царівна», «Аристократка», «Людина», «Impromptu phantasie», «Valse melancolique», та інших. (Твори «Людина», «Impromptu phantasie» та «Valse melancolique» введені до програми з української літератури для середньої школи).

Новела «Valse mélancolique» («Меланхолійний вальс») була створена на автобіографічній основі. Характер думок, вражень і переживань героїнь, зокрема Софії, були притаманні самій авторці. У листі від 17 лютого 1898 року до Осипа Маковея – українського письменника, поета, критика та редактора багатьох періодичних видань, з яким у О. Кобилянської були непрості особисті стосунки, вона писала: «Прочитайте «Valse mélanc» і взнаєте історію мого життя. Се моя історія. Більше не кажу нічого».

У 1891 році в селі Димка на Буковині Ольга Кобилянська пише твір «Людина», чотири рази піддаючи його новій редакції. Це перша повість письменниці українською мовою і перший твір в українській літературі, у якому втілена ідея фемінізму. В основу цієї повісті О. Кобилянська поклала досконало перероблене оповідання «Вона вийшла заміж», написане нею у 1887 році німецькою мовою, і після публікації у 1894 році в журналі «Зоря» сприяла визнанню О. Кобилянської як української письменниці-феміністки.

Твір «Impromtu phantasie» Ольга Кобилянська позначила як нарис. Цей художньо-публіцистичний жанр передбачає зображення дійсних фактів, подій та конкретних людей. Можливо, цим вона хотіла підкреслити його автобіографізм. Розповідь веде героїня, яка фрагментарно, з завершеною фабулою згадує «минулі літа і одну людину, як була іще дитиною». Відомо, що музика в житті Кобилянської була більше, ніж захоплення. Вона писала: «Музику люблю пристрасно, і вона має на мене дуже сильний, майже потрясаючий вплив». А у листі до Осипа Маковея від 11 серпня 1898 року зазначала: «Образовані і тонко відчуваючі жінки є для мене ідеалом». Тому можна стверджувати, що прототипом героїні «Impromtu phantasie» є її автор – Ольга Кобилянська.

У 2006 році в Україні була заснована літературно-мистецька премія імені Ольги Кобилянської. Вона присуджується щороку за найкращий літературний, художній або публіцистичний твір, наукову розвідку про життєдіяльність сучасної жінки в Україні, становище її в суспільстві, ситуацію щодо гендерної політики в державі.

# data[].attributes.headline
Посилання на біографію

# data[].attributes.subject
Посилання на біографію

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ольга Кобилянська (1863 - 1942) - українська модерністська письменниця, рання буковинська феміністка, близька подруга та соратниця Лесі Українки.

Цікаві факти з біографії

Ольга Юліанівна Кобилянська народилася 27 листопада 1863 року в глухому містечку Ґура-Гумора Австро-Угорської імперії (Південна Буковина, сучасна Румунія). Батько майбутньої письменниці - Юліан Кобилянський, народився в Галичині. Він належав до шляхетського роду, який мав свій герб і походив з Наддніпрянщини, працював секретарем повітового суду. Мати - Марія Вернер, німкеня за національністю, все життя присвятила вихованню сімох дітей (Ольга була четвертою дитиною). З любові до свого чоловіка вона вивчила українську мову, прийняла греко-католицьку віру, виховуючи всіх дітей у повазі і любові до України і всього українського.

Оскільки в містечку не було школи, батько, бажаючи дати дітям освіту, у 1869 році переводиться в Сучаву, де сім'я прожила три роки. Там дівчинка разом з братами відвідувала німецьку гімназію. У 1875 році родина переїхала в Кімполунг, де Ольга закінчила чотири класи початкової школи - теж німецькою мовою (вона була офіційною мовою тогочасної Буковини). І хоча родині доводилося жити в німецько-румунському оточенні, батько дбав, щоб діти приватно вивчали й українську мову. Ще одна мова - польська - теж постійно звучала вдома.

З народної школи Ольга перейшла до дівочої, так званої "нормальної" школи, у якій навчалася лише до п'ятого курсу, оскільки для оплати подальшого навчання доньки в батька не вистачало грошей - ґрунтовну освіту треба було дати насамперед синам. Але Ольга з цим не могла змиритися, і вона продовжила навчання самостійно, ставши врешті однією з найосвіченіших жінок свого часу. У 1891 році родина переїжджає до Чернівців, щоб брати Ольги змогли завершили освіту у "серйозних" навчальних закладах.

У 1894 році Ольга Кобилянська стала однією з ініціаторок створення "Товариства руських жінок на Буковині", бере участь у виданні альманаху "Наша доля"; стає головою таємного товариства "Кружок українських дівчат", пише нариси, статті, друкується у журналі "Народ". У віці 35 років її ім'я було вже добре відоме в Європі та Буковині, хоч вона й жила на краю Австро-Угорської імперії. У 1901 році письменниця публікує роман "Земля" - перлину української та світової літератури. (Згодом твір було екранізовано). У 1903 році Ольга Кобилянська застудилася, хвороба дала ускладнення - її частково було паралізовано, але письменниця не полишала літературної діяльності.

Після Першої світової війни, в умовах окупованої Румунією Буковини, коли була заборонена українська мова, Кобилянська активно співпрацює з журналом української літературної молоді "Промінь" та львівським журналом "Нові шляхи". Стосунки з Радянським Союзом у Ольги Кобилянської були досить складними. У 1927 році радянський уряд з пропагандистською метою призначив прославленій, але хворій українській письменниці, що жила в Румунії, персональну пенсію - її прийняли до Спілки письменників СРСР й почали друкувати її твори. 22 листопада 1940 року відбулося урочисте засідання на честь 55-річчя творчої діяльності Кобилянської. Вона була нагороджена грамотою Президії Верховної Ради УРСР, а в Києві було видано двотомник її творів. Одночасно з цим відомі слова Ольги Кобилянської: "Якось проживемо, тільки б більшовики не прийшли". У ці роки вона поступово відходить від активної літературної творчості.

З початком Другої світової війни паралізована Ольга Кобилянська не мала можливості евакуюватися з Чернівців, і вона свідомо почала виступала в ЗМІ зі статтями проти агресії Німеччини і з засудженням дій нацистів. У її квартирі гестапівці провели обшук, у результаті якого більшість рукописів письменниці було вилучено, багато з них зникло і не знайдено досі. У 1941 році румунська воєнна жандармерія встановила нагляд за О. Кобилянською, готуючи судову розправу над нею. Але судовий процес провести не змогли - 21 березня 1942 року Ольга Кобилянська померла. Її поховали на Чернівецькому кладовищі. Окупаційна влада заборонила публікувати некролог українською мовою та виголошувати промови над могилою письменниці.

Літературна творчість

У творчому доробку Ольги Кобилянської 8 повістей та романів, 43 новели та оповідання, низка статей та доповідей. У віці 13-14 років майбутня українська письменниця писала вірші німецькою мовою. З 1880 по 1887 рік вона написала перші оповідання та декілька прозових замальовок теж виключно німецькою мовою. У 1888 році О. Кобилянська почала писати німецькою мовою повість "Лореляй", яка в 1896 була опублікована українською під назвою "Царівна". Саме завдяки цій повісті з творчістю Ольги Кобилянської познайомилася Леся Українка. Згодом їх творчі стосунки переросли у дружбу. 1894 року Кобилянська друкує в журналі "Зоря" повість "Людина" з присвятою Н. Кобринській - відомій у Галичині письменниці й громадській діячці.

Упродовж наступних років Кобилянська видає ще 10 повістей, серед яких перлина української прози "Земля" (1902). Цим твором письменниця поклала початок символізму як течії модернізму в українській літературі. А Михайло Коцюбинський написав листа авторові твору: "Пишу до Вас під свіжим вражінням од Вашої повісті "Земля". Я звичайно багато читаю, але признаюся, що давно читав щось таке гарне, таке захоплююче, як "Земля". Я просто зачарований Вашою повістю - все: і природа, і люди, і психологія їх - все це робить таке сильне вражіння, все це виявляє таку свіжість і силу таланту, що, од серця дякуючи Вам за пережиті емоції, я радів за нашу літературу". Сама Кобилянська говорила про "Землю", що всі персонажі у творі були не вигадані, а взяті з життя. Вона також згадувала, що страждала, вражена тими фактами, які описувала, але "ридаючи, продовжувала писати".

Починаючи з 1903 року, Ольга Кобилянська постійно хворіла, коштів на систематичне лікування не вистачало, але попри недугу і злидні вона продовжує писати. Протягом 1915-1923 pоків О. Кобилянська пише низку оповідань, новел, нарисів, у яких розкриває трагічну безвихідь, страждання, розпуку і біль, викликані Першою світовою війною. Її твори видавали та перекладали німецькою, чеською, польською мовою. За свою літературну діяльність вона домоглася стипендії із Відня. У 1926 - 1929 роках у Харкові вийшло девятитомне зібрання творів письменниці.

Літературознавці відзначають, що Ольга Кобилянська стала першим в історії української літератури письменником, хто показав образ української жінки абсолютно по-новому: це була не забита, пригноблена селянка, а інтелігентка, жінка, яка прагне до знань, до освіти, яка виступає за рівноправність у суспільстві між жінками та чоловіками. Та й сама письменниця говорила, що її заслуга в тому, що вона змогла привернути увагу читачів " до справжніх Марусь, Ганнусь і Катрусь, які повинні стати жінками європейського характеру". Особливо яскраво такі жіночі персонажі виписані у творах "Ніоба", "Царівна", "Аристократка", "Людина", "Impromptu phantasie", "Valse melancolique", та інших. (Твори "Людина", "Impromptu phantasie" та "Valse melancolique" введені до програми з української літератури для середньої школи).

Новела "Valse mélancolique" ("Меланхолійний вальс") була створена на автобіографічній основі. Характер думок, вражень і переживань героїнь, зокрема Софії, були притаманні самій авторці. У листі від 17 лютого 1898 року до Осипа Маковея - українського письменника, поета, критика та редактора багатьох періодичних видань, з яким у О. Кобилянської були непрості особисті стосунки, вона писала: "Прочитайте "Valse mélanc" і взнаєте історію мого життя. Се моя історія. Більше не кажу нічого".

У 1891 році в селі Димка на Буковині Ольга Кобилянська пише твір "Людина", чотири рази піддаючи його новій редакції. Це перша повість письменниці українською мовою і перший твір в українській літературі, у якому втілена ідея фемінізму. В основу цієї повісті О. Кобилянська поклала досконало перероблене оповідання "Вона вийшла заміж", написане нею у 1887 році німецькою мовою, і після публікації у 1894 році в журналі "Зоря" сприяла визнанню О. Кобилянської як української письменниці-феміністки.

Твір "Impromtu phantasie" Ольга Кобилянська позначила як нарис. Цей художньо-публіцистичний жанр передбачає зображення дійсних фактів, подій та конкретних людей. Можливо, цим вона хотіла підкреслити його автобіографізм. Розповідь веде героїня, яка фрагментарно, з завершеною фабулою згадує "минулі літа і одну людину, як була іще дитиною". Відомо, що музика в житті Кобилянської була більше, ніж захоплення. Вона писала: "Музику люблю пристрасно, і вона має на мене дуже сильний, майже потрясаючий вплив". А у листі до Осипа Маковея від 11 серпня 1898 року зазначала: "Образовані і тонко відчуваючі жінки є для мене ідеалом". Тому можна стверджувати, що прототипом героїні "Impromtu phantasie" є її автор - Ольга Кобилянська.

У 2006 році в Україні була заснована літературно-мистецька премія імені Ольги Кобилянської. Вона присуджується щороку за найкращий літературний, художній або публіцистичний твір, наукову розвідку про життєдіяльність сучасної жінки в Україні, становище її в суспільстві, ситуацію щодо гендерної політики в державі.

Вшанування пам'яті

У місті Гура-Гумора, де народилася письменниця, встановлено пам'ятник і названо сквер її ім'ям.

У Чернівцях та в інших українських містах ім'ям Кобилянської названі вулиці та бібліотеки.

У Чернівцях відкрито літературно-меморіальний музей Кобилянської та встановлено пам'ятник. У селі Димки Чернівецької області також працює музей Ольги Кобилянської. У 1973 році відкрито музей письменниці в селі Димка, де вона відпочивала влітку.

Ім'я Ольги Кобилянської носить Чернівецький музично-драматичний театр. У 1980 році перед ним встановили бронзовий пам'ятник письменниці.

У 1963 році випущена поштова марка СРСР, присвячена Кобилянській.

У 2013 році в Україні була випущена поштова марка, присвячена Ользі Кобилянській, і побачила світ пам'ятна монета номіналом у 2 гривні.
Підготувала Тетяна Дудіна. Копіювання заборонено.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Кобилянська: коротка біографія

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографія української письменниці Ольги Кобилянської коротко. Можна використовувати для навчання дітей, підготовки до уроків та написання творчих робіт

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
VALSE MÉLANCOLIQUE (Меланхолійний вальс)

Фрагмент

Не можу слухати меланхолійної музики.

А вже найменше такої, що приваблює зразу душу ясними, до танцю визиваючими граціозними звуками, а відтак, зрікаючися їх незамітно, ллється лиш одною широкою струєю смутку! Я розпадаюся тоді в чуття і не можу опертися настроєві сумному, мов креповий флер, якого позбутися мені не так легко. Зате, як пронесеться музика блиску, я подвійно живу.

Обнімала би тоді цілий світ, заявляючи далеко-широко, що музика грає!

І класичну музику люблю.

Навчила мене її розуміти й відгадувати по "мотивах", одна з моїх товаришок, якої душа немов складалася з тонів і була сама олицетворена музика.

Вона вічно шукала гармонії.

В людях, в їх відчуванні, в їх відносинах до себе і до природи...

* * *

Нас мешкало разом три товаришки.

Зразу лише дві. Одна малярка і я. Була вже майже укінченою артисткою і працювала саме над одним образом, який хотіла продати і поїхати до Італії, щоб побачити тамошню штуку [2] та найти й собі дорогу до неї.

Мала двадцять і кілька років, була знімчена полька і брала своє заняття дуже поважно. Дразлива і химерна, коли малювала, була в щоденнім житті наймилішою людиною.

Тішилася великою симпатією межи своїми товаришками по заняттю, а навіть і самі професори, гострі подеколи до нечемності супроти своїх учеників і учениць, любили її по-батьківськи і робили їй свої закиди й уваги в найлагідніший спосіб, щоб лиш не діткнути її. "Dаs schönste Glückskind" [3] - називали її, вона й сама не називала себе інакше як: "Ісh - das Glückskind". [4]

Я прилагоджувалась до матури [5] бо хотіла бути учителькою.

Вчилася музики, і язиків, і прерізних робіт ручних, ба - і все інше, що лише можна було, забирала я в себе, щоб стало колись капіталом і обернулося в хосен. Маєтку я не мала, а життя, вибагливе, мов молода дівчина, жадало свого.

Знайомі з наймолодших літ, ми мешкали разом.

Мали дві великі кімнати, елегантно уряджені, майже з комфортом, бо моя товаришка була з доброї родини і, хоч не розпоряджала великими фондами, була претензіональна і розпещена. "Я не можу зрікатися всього так, як ти!" - говорила не раз роздразнено, коли я напоминала їй числитися ліпше з грішми і зрікатися деяких приємностей.

- Мовчала б ти! - лютилася.- Ти сього не розумієш. Я - артистка і живу відповідно артистичним законам, а ті вимагають трохи більше, як закони такої тіснопрограмової людини, як ти! Ти можеш обмежитися на своїм грунті, бо мусиш; він вузький, але моє поле широке, безмежне, і тому я живу таким життям. Тепер іще не вповні таким, але колись пізніше, як стану цілком своїм паном,- розмахну крилами під небеса. Так наказує чуття артистичне. Я беру все зі становища артизму. А й ти повинна звертатися за ним; усі, цілий загал. Коли б усі були артисти освічені і виховані, почавши від чуття аж до строю, не було б стільки погані й лиха на світі, як тепер, лиш сама гармонія й краса. А так? Що округ нас? Лише ми одні піддержуємо красу в житті, ми, артисти, вибрана горстка суспільності, розумієш?

- Розумію.

- Розумію! Ти й не здібна мене розуміти. Не знаю, за що я, властиво, люблю тебе,- перепрошувала мене відтак, ніби en passant! [6] - Критикуєш мене занадто. А все своїм міщанським розумом, вузькими домашньо-практичними поглядами і старосвітськими замахами жіночності. Відорвися раз від грунту старих фрагментів і перекинься в який новіший тип, щоб я від часу до часу черпала з тебе якусь скріпляючу силу... щось новітнє!

- Годі, голубко, остануся вже старим типом, - відказувала я спокійно, бо знала надто добре її натуру чисту й без фальшу, щоб обурюватися її наскоро киненими словами. Противно, я постановила собі вже в сотий раз не відриватися від "грунту старих фрагментів", а оставатися тою самою, що досі, сторожити над нею, що в погоні за красою не зважала на лиховісні підшепти перепон життя і була би не одно горе перетерпіла, коли б не я... І хоч я не була ніяким новітнім типом, не мала жодних претензій до титулу "вибраної істоти", або "расової людини", - все ж таки розуміла її і знала, як і коли гамувати ту справді артистичну натуру, а коли додавати охоти до польоту й піддержувати в добрій вірі на будучність.

- Коли останемося незамужніми женщинами, - говорила (слова "стара панна" ненавиділа), - то будемо також разом жити. Візьмемо собі ще третього члена в компанію, бо двох замало і не можна ніякої програми, ні статутів уложити, і будемо жити. Випробуємо третього компаньйона, з яких прикмет складається він, який у нього темперамент, як завелика освіта, як задалеко сягає поглядами в минувшість або будучність, а відтак приймемо. Потім най надходять на нас ті страшила, якими лякають перед незамужністю, як - самітність, безпомічність, дивацтво і т. ін. Ми не будемо самітні. Не будемо смішні, не будемо, так сказати б, бідні. Будемо мати своє товариство, розуміється й мужчин, бо без мужчин - монотонно, і будемо собі жити по душі. Тоді юрба переконається, що незамужня жінка - то не предмет насміху й пожалування, лише істота, що розвинулася неподілено. Значить: не будемо, приміром, жінками чоловіків або матерями, лише самими жінками. Ти розумієш? Будемо людьми, що не пішли ані в жінки, ані в матері, а розвинулися так вповні... Я не кажу, що йду саме до того ідеалу. Я живу штукою, і вона вдоволює цілковито мою душу; може бути, що й віддамся, не знаю, але коли не віддамся, то певно не буду застрашеною птахою, що мов цілий світ просить о прощення, що мужа не має... А ти?

- Я також, Ганнусю.

І я справді годилася з нею. Чому не жилось би двом-трьом незамужнім жінкам, коли згоджувались би своїми натурами, відповідали собі посполу в вимогах інтелігенції краще, як поодинокою? Се була також одна з таких новітніших думок, на які я з своїм "неартистичним міщанським розумом" не могла здобутися!..

Вона панувала наді мною, мов над якою підданою, і хоч я могла розпоряджувати своєю волею так вповні, як вона, і супротивитися їй, - я, проте, не чинила сього ніколи. Мене не боліло те підданство під її вдасть; сила якоїсь відпори не прокидалася в мені ніколи. Противно, коли виїздила не раз у своїх інтересах на час із дому, я навіть тужила за нею. За нею і за тою силою, що йшла від неї і надавала цілому нашому окруженню характер і якесь життя...

Була гарна сама собою. Ясна, майже попеляста блондинка, з правильними рисами і дуже живими блискучими очима. Збудована була прегарно... А що в своїх постановах була скора й консеквентна, - я любила її безгранично, пристосовувалася до неї без надумування, і, мов та ріка, плила я спокійно виробленим нею руслом, щоб знов, як ріка, згубитися, може, і з іншими такими, як я, в житті, як у морі...

Мабуть, за те любила вона мене і називала своєю "жінкою"... Так жили ми вдвійку в гармонії довгий час.

Я вчилася пильно до своїх різнородних іспитів, а вона малювала. Образ, над яким працювала невсипуче з розгорілими щоками, яким була перейнята до глибини душі, була велика копія образу Корреджо "Віроломна". Малювала в переконанні і гордій вірі, що він удасться їй. Мабуть, то й розпалювало її талант і довело, що добилася цілі...

Одного разу йшло нам фінансове круто; а що найгірше - властитель дому підвищив чинш за кімнати.

Артистка роздразнилася.

Кидала речами об землю, роздирала ескізи, проклинала свою долю, що виглядала, як дрантива дівчина, і божилася, що воліла б таки зараз осліпнути, як бути дальше маляркою...

Я ходила спокійно за нею, підносячи речі й відбирала лагідно рисунки з рук, ховаючи їх незамітно, щоб не попалися їй наново в руки, придумуючи при тім, як би то зарадити лиху.

- Приберу ще годину англійської мови, і буде все добре,- успокоювала я її, а вона плакала, нарікаючи заодно на своїх родичів, що посилали їй, на її думку, замало грошей.

- На те я не згоджуся, - перебила мене. - Гаруєш і так доволі тяжко. За книжками і зошитами ти вже й так втратила почуття свободи і зробила з себе якусь машину... Чиста погань із таким життям, що не мало собі кого на наругу вибрати, та нас!

- Чому не взяти мені годину? - боронилася я. - Від шостої до сьомої вечором маю саме вільний час. Замість ходити на виклади науки якоїсь там "гармонії" буду кого вчити французької або англійської мови, і зробимо біді кінець. Послухай мене, Ганнусю,- просила я її, - і пристань на те...

- Не хочу! Ліпше попродам усі свої образки! Оцей, і той, і он той...

На се не могла знов я пристати. Знала надто добре, що значив у неї кожний образок, як була до кожного з них прив'язана, і яку долю призначила кожному з них. В кожнім образку була, як не раз говорила, якась частина її істоти, а тепер мали б іти дорогою простого крамарського товару? Ні, я не згодилася. Придумала щось інше. Придумала й сказала. Взяти до спілки третього компаньйона - і відносини зараз поправляться.

Вона дивилася хвильку своїми блискучими, з плачу почервонілими, очима на мене, а відтак відтяла, що не пристане. Саме тепер брати чужу людину до спілки, коли вона сидить над викінченням образа, - праця така вимагає сама собою найліпших обставин. Чи я не зрозумію ніколи, що се значить "артизм" і що се таке - "твори"? Чи се значить крутити корбу, шити на машині або плести панчоху? Чи я вже цілком отупіла з того дурного бубнення, придуманого навмисне на те, щоб систематично задавлювати найтонші зворушення до свобідного розвою індивідуальності? Брати тепер чужу людину в хату, яка щонайменше буде балаклива, з лиця бридка і, розуміється, без крихти артистичної освіти, бог знає з якими некультурними привичками - чиста розпука!

- Чому се має бути зараз якась найгірша істота? - спитала я, вже потрохи роздразнена вибухами артистичної натури. - Будемо ж вибирати третю товаришку; коли не сподобається, не приймемо!

- Ага, певно, ти не приймеш із твоїм божеським серцем, що наказує ближнього любити більше, як себе самого...

- Ганнусю, будь добра! - просила я. - Ти замучуєш мене своєю вічною опозицією! Що ж робити, як нема іншого виходу? Як знаєш що ліпше, то скажи, і я згоджуся з тобою, а коли ні, пристань на мою раду.

Вона погамувалася, побачивши, що діткнула мене.

Задержалася перед своїм великим образом і, усміхаючись гірко, сказала:

- В чім я коли опоную? Я є лише німим послухачем свого таланту, але такі, як ти, Марто, такі, як ти, творять ту велику силу, що пригноблює таких, як я.

# data[].attributes.attachment_link.title
Valse melancolique (Меланхолійний вальс) - Ольга Кобилянська, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Valse melancolique (Меланхолійний вальс)" (автор: Кобилянська Ольга Юліанівна). Читати повністю електронну книгу Ольга Кобилянська - Valse melancolique (Меланхолійний вальс) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
У місті Гура-Гумора,

# data[].attributes.body
У місті Гура-Гумора, де народилася письменниця, встановлено пам'ятник і названо сквер її ім'ям.

У Чернівцях та в інших українських містах ім'ям Кобилянської названі вулиці та бібліотеки.

У Чернівцях відкрито літературно-меморіальний музей Кобилянської та встановлено пам’ятник. У селі Димки Чернівецької області також працює музей Ольги Кобилянської. У 1973 році відкрито музей письменниці в селі Димка, де вона відпочивала влітку.

Ім'я Ольги Кобилянської носить Чернівецький музично-драматичний театр. У 1980 році перед ним встановили бронзовий пам'ятник письменниці.

У 1963 році випущена поштова марка СРСР, присвячена Кобилянській.

У 2013 році в Україні була випущена поштова марка, присвячена Ользі Кобилянській, і побачила світ пам'ятна монета номіналом у 2 гривні.

# data[].attributes.headline
Основна діяльність

# data[].attributes.subject
Основна діяльність

# data[].attributes.body
У 1894 році Ольга Кобилянська стала однією з ініціаторок створення «Товариства руських жінок на Буковині», бере участь у виданні альманаху «Наша доля»; стає головою таємного товариства «Кружок українських дівчат», пише нариси, статті, друкується у журналі «Народ». У віці 35 років її ім’я було вже добре відоме в Європі та Буковині, хоч вона й жила на краю Австро-Угорської імперії. У 1901 році письменниця публікує роман «Земля» – перлину української та світової літератури. (Згодом твір було екранізовано). У 1903 році Ольга Кобилянська застудилася, хвороба дала ускладнення – її частково було паралізовано, але письменниця не полишала літературної діяльності.

Після Першої світової війни, в умовах окупованої Румунією Буковини, коли була заборонена українська мова, Кобилянська активно співпрацює з журналом української літературної молоді «Промінь» та львівським журналом «Нові шляхи». Стосунки з Радянським Союзом у Ольги Кобилянської були досить складними. У 1927 році радянський уряд з пропагандистською метою призначив прославленій, але хворій українській письменниці, що жила в Румунії, персональну пенсію – її прийняли до Спілки письменників СРСР й почали друкувати її твори. 22 листопада 1940 року відбулося урочисте засідання на честь 55-річчя творчої діяльності Кобилянської. Вона була нагороджена грамотою Президії Верховної Ради УРСР, а в Києві було видано двотомник її творів. Одночасно з цим відомі слова Ольги Кобилянської: «Якось проживемо, тільки б більшовики не прийшли». У ці роки вона поступово відходить від активної літературної творчості.

З початком Другої світової війни паралізована Ольга Кобилянська не мала можливості евакуюватися з Чернівців, і вона свідомо почала виступала в ЗМІ зі статтями проти агресії Німеччини і з засудженням дій нацистів. У її квартирі гестапівці провели обшук, у результаті якого більшість рукописів письменниці було вилучено, багато з них зникло і не знайдено досі. У 1941 році румунська воєнна жандармерія встановила нагляд за О. Кобилянською, готуючи судову розправу над нею. Але судовий процес провести не змогли – 21 березня 1942 року Ольга Кобилянська померла. Її поховали на Чернівецькому кладовищі. Окупаційна влада заборонила публікувати некролог українською мовою та виголошувати промови над могилою письменниці.