# data[].attributes.body
проголосили створення Союзу Радянських Соціалістичних Республік, до складу якого увійшли чотири радянські республіки, включно з УСРР.

# data[].attributes.body
За оцінками, приблизно 3,5 млн українських селян голодували в піковий період. Врятувати їх вдалося лише завдяки міжнародній допомозі доброчинних організацій. Зокрема, найбільший вклад зробила Американська адміністрація допомоги.

# data[].attributes.body
Нова економічна політика передбачала:

1. повернення торгівлі, грошей та найманої праці;

2. заміну продрозверстки продподатком. Він був менш жорстким і фіксованим. Усі залишки селяни могли лишати собі і розпоряджатися ними як завгодно. Бідноту взагалі звільняли від сплати податку. Вижати бажане з селян держава могла через «ножиці цін», коли штучно занижували ціну на купівлю с/г товарів і завищували ціни на промислову продукцію;

3. частину середніх та дрібних підприємств, насамперед збиткових, передавали у приватну власність;

4. великі підприємства лишалися у власності держави. Підприємства однієї галузі об'єднували у трести за територіальною ознакою. Вони отримували виробничу автономію. Така система заміняла главки, коли діяльністю підприємств керували повністю централізовано.

5. унаслідок нової економічної політики з'явився цілий прошарок людей, що піднялися завдяки дозволу приватної ініціативи — різноманітні торговці, підприємці, біржовики, яких недолюблювали і називали непманами. На селі негативне забарвлення почало набувати слово «куркуль», яким називали багатого селянина.

# data[].attributes.headline
Курс на індустріалізацію 1925р

# data[].attributes.subject
Курс на індустріалізацію 1925р

# data[].attributes.attachment_link.title
Утворення СРСР та нова економічна політика (НЕП) | ЗНО ІСТОРІЯ УКРАЇНИ

# data[].attributes.headline
Коренізація 1923р

# data[].attributes.subject
Коренізація 1923р

# data[].attributes.body
Подібно до непу, більшовики розпочали і нову національну політику. У 1923 році проголосили коренізацію, місцевим варіантом якої стала українізація. Це був шанс для прихильників політичного напряму націонал-комунізму.

Ідея про те, що соціалістична революція принесе звільнення не лише соціальне, але й національне з'явилася серед українських більшовиків ще за часів Української революції. Суттєво позиції націонал-комуністів посилилися, коли у першій половині 20-их років до лав більшовиків вступили представники українських партій комуністичного спрямування (так на початку були й інші партії). Вони вважали, що подолати відчуження між селянством та робітничою радянською владою можна лише, якщо влада заговорить мовою цього народу.

А проблеми були значні. На початку 20-х років, половина членів Комуністичної партії України були росіянами, українці становили лише п'яту частину.

Приблизно стільки ж на пристойному рівні володіли українською. Це різко дисгармоніювало зі складом населення українських земель під владою більшовиків, де українці становили до 80% усіх жителів. Тому партійці були одними з тих, хто виступав проти українізації.

Проте, ситуація була не на користь противників українізації. Наркоми освіти УСРР Олександр Шумський та Микола Скрипник послідовно впроваджували її як політику. До кінця 20-х років, частка українців у КП(б)У та серед державних службовців зросла до більше половини; приблизно 70% діловодства вели українською; орієнтовно 80% загальноосвітніх навчальних закладів, ¾ технікумів та третина університетів навчали українською. Українська мова стала державною в УСРР.

# data[].attributes.headline
Кінець 20-х - кампанія з ліквідації неписемності (лікнеп) серед дорослого населення

# data[].attributes.subject
Кінець 20-х - кампанія з ліквідації неписемності (лікнеп) серед дорослого населення

# data[].attributes.body
На кінець 20-х років уже більше половини населення УСРР вміло читати, причому серед молоді рівень неписьменності був дуже низьким, а до кампанії активно залучали жінок.

# data[].attributes.headline
З 1921 року ще діяла Українська Автокефальна православна церква 

# data[].attributes.subject
З 1921 року ще діяла Українська Автокефальна православна церква 

# data[].attributes.body
під керівництвом митрополита Василя Липківського. Автокефалію — церковну самостійність — вона проголосила за мовчазної згоди більшовиків. Комуністичний світогляд базувався на матеріалізмі, тому в ньому не було місця релігії. Ситуативна поступка не дала бажаного результату. Пізніше розпочалися переслідування діячів УАПЦ.

Отже, у 20-х роках націонал-комуністи проявили себе у політичній площині через політику «українізації» під проводом Олександра Шумського та Миколи Скрипника; в мистецькій сфері, де ключове гасло «Геть від Москви» виголосив Микола Хвильовий; і обґрунтували свої ідеї з точки зору економіки у праці Миколи Волобуєва.

Пізніше, радянська пропаганда назве це «націонал-ухильництвом», і скаже, що в теорії і практиці національної політики націонал-комуністи «переоцінювали і перебільшували значення місцевих особливостей». Одним словом, переборщили з пропорціями націоналізму та комунізму. А якщо ще точніше, то їхня думка перестала збігатися з думкою однією людини, що зібрала в московському Кремлі необмежену владу в свої руки.

# data[].attributes.headline
 1928 рік,  Йосип Сталін 

# data[].attributes.subject
 1928 рік,  Йосип Сталін 

# data[].attributes.body
Станом на 1928 рік, повноту політичної влади Йосипу Сталіну вдалося отримати. Наступним кроком стала централізація економіки

# data[].attributes.headline
Колективізація 1928р

# data[].attributes.subject
Колективізація 1928р

# data[].attributes.body
Оскільки з західними країнами СРСР не дружив і не збирався, взяти ресурси на таку амбітну затію можна було лише, якщо крайньо напружити внутрішні сили. Особливо, сили селянства. Поки селяни лишалися власниками землі зі свободою дій, розраховувати на те, що вони добровільно погодяться працювати на благо комуністичного будівництва було складно. Тому потрібно було провести колективізацію — створити великі колективні господарства (колгоспи). Селяни з власників землі перетворювалися на робітників державних сільськогосподарських підприємств — ставали сільськими пролетарями. Перспектива так собі, тому опір був очікуваним. Усіх хто був проти, слід було переламати через коліно. На думку радянського керівництва, мета виправдовувала засоби.

# data[].attributes.headline
І п'ятирічка 1928 р.

# data[].attributes.subject
І п'ятирічка 1928 р.

# data[].attributes.body
П'ятирічка — це список економічних завдань, які мала виконати радянська країна, згідно з розрахунками з центру.

# data[].attributes.headline
Шахтинська справа 1928р

# data[].attributes.subject
Шахтинська справа 1928р

# data[].attributes.body
Завдання п'ятирічки були, м'яко кажучи, амбітними, але виконати їх слід було за будь-яку ціну. Інакше вас могла чекати така участь як фігурантів «Шахтинської справи» 1928 року. Це був перший показовий політичний судовий процес над «буржуазними шкідниками», що зривали економічні плани. Цього разу ними виявилися працівники вугільної промисловості Донбасу. Абсурдні обвинувачення закінчилися різними термінами покарання, а для 11 начебто «очільників контрреволюційної організації» — розстрілом.

# data[].attributes.headline
Форсована індустріалізації 1929р.

# data[].attributes.subject
Форсована індустріалізації 1929р.

# data[].attributes.body
У 1929 році вже ні в кого не виникало сумнівів, хто головний в радянській державі. Йосип Сталін зумів зробити другорядну посаду генерального секретаря головною в державі. Він мав своє бачення того, як побудувати комунізм. Радянський Союз Сталін уявляв як фортецю, звідусіль оточену капіталістичними ворогами, що готові напасти в будь-який момент. Тому світову революцію варто було відкласти і спробувати побудувати соціалізм в окремо взятій країні. Всередині першої радянської країни було теж неспокійно. Тактичну поступку, що зробила радянська влада, слід було завершувати.

Найбільше Сталін боявся села, що так і не бажало підкорюватися більшовицькому режиму. Слід було укріплюватися. І робити це дуже швидко. Єдиним шляхом він бачив проведення форсованої (тобто пришвидшеної) індустріалізації. Від звичайного процесу будівництва фабрик і заводів, вона відрізнялася тим, що мала за найкоротший термін перетворити аграрну країну на індустріального гіганта.

# data[].attributes.headline
Паспортна система 1932р

# data[].attributes.subject
Паспортна система 1932р

# data[].attributes.body
У 1932 році в Радянському Союзі ввели паспортну систему з обов'язковою пропискою. Документи видавали лише мешканцям міст. Більшість селян не отримували паспортів аж до 1974 року. А це означало, що вони фактично були прикріплені до свого місця проживання. Тому під час Голодомору вони не могли втікти до міста: самочинний виїзд карали штрафом 100 руб (а це була серйозна сума) на перший раз і позбавленням волі до 3 років на другий.

# data[].attributes.headline
«Закон про п'ять колосків» серпень 1932  

# data[].attributes.subject
«Закон про п'ять колосків» серпень 1932  

# data[].attributes.body
Українське партійне керівництво звинуватили у зриві хлібозаготівель. Позицію Сталіна підтримав Станіслав Косіор, що був одним із найбільш ревних реалізаторів насильницьких хлібозаготівель. У вересні встановили ще вищі і ще менш реалістичні норми. Щоб їх виконати, потрібно було вижати з уже голодуючого села все. Це і зробили.

У серпні 1932 року прийняли так званий «закон про п'ять колосків», або ж офіційно постанову «Про охорону майна державних підприємств, колгоспів і кооперативів та про зміцнення суспільної (соціалістичної) власності». Розкрадання майна колгоспів карали розстрілом, за «пом'якшуючих обставин» — позбавленням волі на строк не менше 10 років. Розпочалися рейди ударників для боротьби з крадіжками державного зерна. У жовтні створили надзвичайні комісії з виконання норм хлібозаготівель

# data[].attributes.headline
Голодомор 1932-1933 років

# data[].attributes.subject
Голодомор 1932-1933 років

# data[].attributes.body
Смерті від голоду розпочалися ще у грудні 1932 року, проте пік припав на весну і літо 1933-го. Допомога з центру була незначною і не вчасною. За підрахунками, унаслідок Голодомору 1932-1933 років померло приблизно 4 мільйони людей, тобто восьма частина населення Радянської України. Найбільше постраждали густозаселені лісостепові області України. Нині це Житомирська, Київська, Черкаська, Полтавська, Сумська та Харківська області.

# data[].attributes.headline
«Розстріляне відродження», 1930р. - початок

# data[].attributes.subject
«Розстріляне відродження», 1930р. - початок

# data[].attributes.body
Паралельно з Голодомором селян, Сталін вдарив і по українській інтелігенції. Ще у 1930 році органами Державного політичного управління УСРР було викрито діяльність неіснуючої антирадянської організації «Спілка визволення України». До неї начебто входили українські науковці та церковні діячі, на чолі з Сергієм Єфремовим. Загалом по справі пройшло 474 людини. Наступного 1931 року було викрито ще одну «контрреволюційну організацію» — «Український національний центр». Паралельно відбувалися арешти і показова «самоліквідація» УАПЦ.

У грудні 1932 року українських комуністів, що гуртувалися навколо Миколи Скрипника, звинуватили у неправильному проведенні національної політики, що призвело до зриву колективізації та індустріалізації. Розпочались арешти та цькування усіх причетних до впровадження політики українізації. У травні 1933 року покінчив життя самогубством Микола Хвильовий. Через місяць — Микола Скрипник. Ці смерті символічно завершили період українізації та дали старт репресіям діячів української культури, що змусять назвати цей період «розстріляним відродженням».