# data[].attributes.headline
מקורות חוץ תאטרונים:

# data[].attributes.subject
מקורות חוץ תאטרונים:

# data[].attributes.headline
בכתבה איך אפשר לעזור ל

# data[].attributes.body
בכתבה איך אפשר לעזור למשפחה להתמודד עם אובדן ילדים, מדובר ממש על השרך הנכונה להתמודד עם אובדן ילדים, על משמעות האובדן ואיך היא משפיעה על חיי היום יום. הכתבה קשורה לשאלתי בכך שהיא נותנת לנו תשובה לדרך ״הנכונה״ להתמודד עם אובדן ילדים.

# data[].attributes.attachment_link.title
איך אפשר לעזור למשפחה להתמודד עם אובדן ילד

# data[].attributes.attachment_link.description
לצערנו ידיעות חדשותיות על מוות פתאומי של ילדים מותירות אותנו מזועזעים, אבל מה חווים ההורים של אותם ילדים? ואיך אנחנו יכולים להקל עליהם?

# data[].attributes.headline
השיר ״גיבור של אמא״| ה

# data[].attributes.body
השיר ״גיבור של אמא״| הוא שיר שהמילים שלו ממש מתארות את האהבה של אמא לילדיה, את ההערצה שלה, וממש הצלחתי להרגיש מהמילים בשיר את הסיפור והמחזה ״עד הסוף״ על עוד רגע נוסף עם הילד שלך, על כמה אהוב וטוב אותו נער/ה המתוארים כ-גיבור/ה בשיר. בנוסף אפשר לקחת את השיר לכיוון יותר של אובדן של אמא לילדיה, שזה בעצם מה ששאלתי עוסקת בה.

# data[].attributes.attachment_link.title
משה פרץ גיבור של אמא - חיפוש ב-Google

# data[].attributes.headline
פואמה שמדברת על זיכרון

# data[].attributes.body
פואמה שמדברת על זיכרון, על הדרך לזכור, חשבתי שקטע זה ושירה זו מאוד מתאימה לשאלה ובכלל למחזה בגלל שהמילים הללו מדברות על הדרך שלנו לזכור אנשים שאנו אוהבים, ולדעתי מייקה ביתה של אווה הייתה רוצה שהיא תזכור אותה בדיוק בדרך הזו.

# data[].attributes.attachment_caption
"איך קמים משבעה על ילד שנפטר?" זו כתבה שמדברת על ההתמודדות עם אובדן ילדים ונוער, בכתבה סופר על הדרך התמודדות של אחרי, האמא סיפרה ששאלה את בעלה מה עכשיו? איך ממשיכים הלאה בחיים? איך מתמודדים בשביל לחיות.. דבר זה מאוד התקשר לשאלה בכך שכל המחזה והשאלה מדברת על איך מתמודדים, ויוצאים מאובדן, איך לומדים לחיות איתו.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
לאחר שירות צבא משמעותי במודיעין שדה כחובש קיבל אדם אות מצטיין אוגדה. הוא טס עם חבריו לטיול בחו"ל, וכשחזר ממנו הרגיש לא טוב. לילה אחד, אחרי מספר ביקורים אצל רופאים, כבר התייאשנו ופנינו למיון בבית החולים בלינסון. תוך שעתיים הבנו שהחיים לא הולכים להימשך כסדרם. אדם אובחן כחולה, "יש עוד בדיקות לעשות אבל זה כנראה לוקמיה, סרטן", אמרו לנו. אדם היה אז בן 21 וחצי. ילד עם כל עתידו לפניו. מלא חלומות ופנטזיות להגשים.

בבוקר, כשהעבירו אותנו בתעלות המחברות בין בית החולים בלינסון ל"דווידוף" (בית חולים המתמחה בסרטן), הבנתי שזה יהיה הבית החדש שלנו לתקופה הבלתי מוגדרת שעתידה לבוא. במהלך הטיפולים הכימותרפיים שעבר אדם הגיע היום שבו היינו צריכים למצוא תורם מח עצם.

התורם נמצא בעזרת ארגון "עזר מציון", ואדם עבר השתלת מח עצם. אדם קרא לתורם שלו "המלאך שלי". תורם מדמו ללא תמורה חייב להיות מלאך. בזכות תרומה זו זכינו לחיות יחד כמשפחה מלוכדת שנה נוספת. את תורם מח העצם לא פגשנו עד היום. הליך פגישת התורם מתאפשר רק באישור הארגון, ורק אם הנתרם בחיים. אז לכל התורמים בארץ, אני מודה לכם, זכיתם בכרטיס הלוטו הכי אדיר בעולם: מתנה ללא תמורה, הזכות להארכת או הצלת חיים.

בהמשך עבר אדם גם הקרנות, אבל הסרטן היה חזק כל כך. אדם פעם אמר שהוא מבין שהסרטן הוא חלק בלתי נפרד ממנו והמלחמה היא מול עצמו. היא בנויה ממערכות, וצריך להיאבק בהן אחת אחת. במערכה הרביעית, יומיים לפני יום ההולדתו ה-24, כשהלוקמיה כבר חדרה לנוזל עמוד השדרה, אדם המשיך לחפש פתרונות. הוא פרסם בכל מדיה אפשרית, חיפש מי ומה יוכל לעזור לו להמשיך לחיות. אך הגוף כבר היה חלש מלהילחם. אדם חלה בדלקת ריאות ואושפז בבית החולים.

בימיו האחרונים הוא פנה אלי ואמר, "אמא, כשאשתחרר מבית החולים אז אני אקשיב לך, אנחנו כבר לא נחזור הביתה כל יום אחרי טיפול. נלך לשבת בפארק, לים, למסעדה, נחיה". הוא גם ביקש ממני "לטפל בעצמי מבפנים", מה שאני מנסה לעשות כל הזמן.

אדם נפטר ב"דווידוף" כשהוא מוקף בהורים, אחים וחברה אהובה שהייתה איתו שבע שנים. כולנו ניצבנו סביב מיטתו, סיפרנו לו שאנחנו אוהבים אותו - ולמרות זאת משחררים אותו ומבקשים ממנו להרפות: "לא צריך לסבול יותר".

כמשפחה מלוכדת התחלנו את השבעה עם תמיכה של המשפחה הקרובה וחברים יקרים. כשהיא הסתיימה, מנשה ואני שאלנו זה את זה "מה עכשיו?", ואיך מאחים את השברים ומרפאים את המשפחה כדי שנוכל להמשיך לחיות.

חברה טובה, שבנה היה מאושפז עם אדם ונפטר כחצי שנה קודם, פנתה אלי והציעה לי לצאת לטיול נשים עם עמותת "קמים". היה קשה לי לחשוב לעזוב את משפחתי ברגעים כל כך קשים, כשכל דבר מזכיר ומציף בזיכרונות, כשיש עוד שלושה ילדים בבית שבהם יש לטפל. ולא רק בפן השגרתי - צריך לטפל להם בשבר הכי קשה, באובדן אח גדול, מודל להערצה ולחיקוי.

החברה הסבירה שהטיול כולו מיועד לריפוי ולתמיכה, ואמרה שאחזור הביתה בכוחות מחודשים בידיעה שיש מאחוריי משפחה חדשה, משפחת שכול, משפחת "קמים". כשעליתי על האוטובוס פגשתי נשים מכל אורחות החיים וקצוות הארץ, נשים שכולן סוחבות אותו השק על הגב, שק מלא כאב, אהבה וגעגועים לילד שאינו עוד. הרגשתי בבית. טיול נשים כזה מתקיים לפחות פעמיים בשנה, ומאז אני לא מפספסת אפשרות להגיע אליו ולמפגשים החברתיים הנפלאים.

צפו בהרצאה על פעילות עמותת "קמים" וחשיבותה:

עמותת "קמים" מספקת לנו, ההורים השכולים, גם אפשרות להשתתף במפגשי קבוצת תמיכה. מיד נרשמתי. למדתי שרק בעזרת תמיכה של אנשים שחוו את כאבי, אצליח להמשיך לחיות ולעשות למען האחר. רק מי שנפל לחושך יכול לעזור ולהבין אותי, אפילו בלי מילים.

השתתפנו בסוף שבוע משפחות ב"אוהלו" על שפת הכינרת. היה מעצים ביותר. ניתנה לילדינו הזכות לפגוש אחים שכולים נוספים, הם התחברו, שיחקו, דיברו והבינו שגם הם לא לבד. מנשה השתתף בטיול אבות מגבש. אחד הילדים אף קיבל טיפול פסיכולוגי מסובסד.

כיום יש לי הזכות לנהל בהתנדבות ספריית מתנה שהקמתי במחלקה ההמטו-אונקולוגית ב"דווידוף". בספריה זו החולים, בני משפחתם והצוות הרפואי מתבקשים לקחת ספר ולא להחזירו. להמשיך לקרוא אותו בבית.

העמותה שלחה אותי גם ללמוד ליווי רוחני אצל נאוה רבינוביץ זאנד, שהעבירה לנו את הקורס בתרומה מלאה. שם למדתי עוד על ההתמודדות עם השכול האישי שלי, וגם איך לעזור למשפחות החדשות שמתקבלות באהבה לעמותת "קמים". כיום, במבט לאחור, אני מבינה שבזכות עמותה קטנה שפרצה דרך הצלחנו לעמוד על הרגליים ולהמשיך בחיים עם לב פתוח לנתינה ואהבה.

עמותת קמים היא העמותה היחידה המסייעת למשפחות שחוו אובדן ילדים ממחלות. העמותה מציעה למשפחות סיוע נפשי בשנות האבל הראשונות, תרומה כספית במקרה הצורך, ומגוון פעילויות חברתיות וטיפוליות למשפחות.

יום ההתרמה יתקיים בתאריך 19.7.18. לפרטים ותרומות היכנסו ל או התקשרו: 1700-701-447.

# data[].attributes.attachment_link.title
"איך קמים משבעה על ילד שנפטר?"

# data[].attributes.attachment_link.description
"כשהשבעה הסתיימה מנשה ואני שאלנו זה את זה 'מה עכשיו? איך מאחים את השברים ומרפאים את המשפחה כדי שנוכל להמשיך לחיות?'". ניצה לוי, אמו של אדם לוי ז"ל, מספרת על עמותת "קמים", וכיצד היא מסייעת להורים שאיבדו את ילדם

# data[].attributes.attachment_caption
שם: Bereaved Parents - Bereaved Parents Poem by George Bernard Hough הפאומה הזו מדברת על הורים שכולים, וממש מספרת את הסיפור שלהם, והרגשות שלהם, על הפחד הגדול שהילד שלך לא יהיה מוגן, אומנם אין דרך באמת לקבוע את התיד אבל ההוא מדבר על כך שהגורל לא קובע אלא הזמן, וממש מראה את הכאב של הורים שכולים, ואף נותן סימן על דרך התמודדות. בנוסף חלקים מהפואמה הזו הזכירו לי מאוד את דמותה של אווה. 

# data[].attributes.attachment_link.title
שם: Bereaved Parents - Bereaved Parents Poem by George Bernard Hough

# data[].attributes.headline
מקורות תיאטרונים:

# data[].attributes.subject
מקורות תיאטרונים:

# data[].attributes.attachment_caption
אובדן ילד - איך ממשיכים הלאה ? | יגאל ומאשה משחקים את החיים. סרטון זה הוא בעצם סצנה שיצרו שני אנשים, בהם הם מראים את תחושת האשמה, הגעגועים, הכעס ואת ההתמודדות הרשה של ההורים לאחר מוות ילדם, סצנה זו מאוד השתייכה למחזה ולשאלה בכך שהדגישה והראתה בבירור את הדרך התמודדות של הורים עם אבל, ויותר מכך הדמות האימהית בסרטון מאוד הייתה דומה לאווה, ולהתמודדותה של אווה.

# data[].attributes.attachment_link.title
אובדן ילד - איך ממשיכים הלאה ? | יגאל ומאשה משחקים את החיים

# data[].attributes.attachment_caption
אשכבה היא מחזה שנכתב על ידי חנוך לווין הוא מחזה המתואר כאגדה על מוות, והקשר של מחזה לשאלתי ולמזה עד הסוף הוא מתרכז בעיקר בחלק השני של המחזה אשכבה, שבו מדובר על אב ששוכל את בנו ומחפש אדם שיהיה מוכן לחלוק את כאבו או לגלות אמפתיה בצערו, ובעצם ההקשר הוא על כך שבמחזה אווה ויסמין (האמהות השכולות) חולקות את צערם וכאבן אחת עם השניה.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
צילום: גדי דגון, באדיבות ארכיון התיאטרון הקאמרי

נושאים: זיקנה, חיפוש, מוות, נפש האדם

תורגם לשפות: אנגלית, גרמנית, הונגרית, טורקית, יוונית, סינית, פולנית, פורטוגזית, צרפתית, רומנית, רוסית

תמונה 1
[ביקתה. ערב. הזקן והזקנה]
הזקן העיירה הקטנה שלנו, פּוּפְּקָה, היתה גרועה מכפר. גרו בה כמה זקנים, שהיו נפטרים לעתים רחוקות מאד, בקמצנות, להרגיז. גם מלחמות לא היו פה, גם לא מגפות מי-יודע-מה. הכל כאילו דווקא, נאחזו פה בחיים כמו יבלית. בקיצור, עסק ביש עבור בונה ארונות מתים כמוני. אילו הייתי עושה ארונות מתים בעיר, היו קוראים לי גביר, ואילו כאן, בפופקה, חיי עוני, ביקתה ישנה של חדר אחד, אני, הזקנה, תנור, מיטה, ארונות מתים.
[הזקנה טורחת בעבודות הבית]
לעולם לא הייתם אומרים לעצמכם: הנה אשה שעומד לקרות לה משהו.
[הזקנה ממשיכה במלאכתה, מתקשה בנשימה]
זקנה, מה את מחרחרת שם. חמישים שנה הגשת בשקט, פתאום - חְחְח!-חחח! - מחרישה לי את האוזן.

זקנה, מה יש לך.

הזקנה נושמת בקושי.

הזקן הצטננת. יעבור.

הזקנה מתנדנדת, הרגליים לא סוחבות.

הזקן הצטננת. שפעת.

הזקנה ושותה מים כל היום.

הזקן אבל הסקת את התנור בבוקר כמו תמיד.

הזקנה הסקתי.

הזקן אפילו שאבת מים.

הזקנה שאבתי.

הזקן יעבור. תשתדלי לא לחרחר. זה מפריע לי לעשות חשבונות.
[פאוזה. הזקנה ממשיכה במלאכתה, אינה פוצה פיה. שוב מחרחרת]
מחרחרת כהוגן.

הזקנה מה לעשות... בקושי...
[פאוזה. הזקנה טורחת עוד זמן-מה בניקוי וסידור החדר, אחר -כך עולה על המיטה. הזקן יושב ליד השולחן, מפהק, עורך חשבונות. לילה. דממה]
אה, ההפסדים האלה: שנתיים היה מפקח המשטרה שלנו חולה אנוש, גסס, פתאום הלך לעיר הפלך פְּז'וֹז'י להירפא - והוֹפּ, מת ונקבר שם, ברח לי ממש מתחת ליד, חורבן כזה!... איזה ארון בטח הזמינו עבורו!... הלך והתפגר במקום אחר, ודפק אותי עד העצם!... והנה, חודש שלם, מאה... הפסדנו. ואם אני עושה חשבון שנתי...

אז... אלף מאתיים!
[מזדעזע וזועק]
אלף מאתיים!!
[הזקנה קמה בבהלה במיטתה]
הזקנה מה קרה?!

הזקן אלף מאתיים הפסדתי בשנה! ואילו הייתי מפקיד בבנק את האלף מאתיים האבודים האלה - אז עוד ארבעים! לאן שלא תפנה, רק הפסדים והפסדים!
[פאוזה. צפצופים וציוצים בוקעים מגרונה של הזקנה. ופתאום]
הזקנה בעלי! אני גוססת.
[הזקן מביט בה כאילו ראה אותה לראשונה]
פני להטו בגלל החום, אבל היו בהירים ומלאי חדווה. אתה, שהורגלת לראות אותם חיוורים תמיד, פוחדים ועלובים, ישבת מולי נבוך. ניכר היה שאני אמנם גוססת ושמחה סוף סוף להסתלק לעולם ועד מן הביקתה הזאת, מארונות המתים, ממך... הבטתי אל התקרה, הנדתי את שפתי, וארשת פני היתה מאושרת, כאילו ראיתי את המוות כמו מלאך גואל, והנה אני מתלחשת איתו.

אני צמאה... מים...

הזקן [מביא לה ספל מים, תומך בה בשתותה]

אז נזכרתי משום-מה, שבמשך כל חיינו יחד לא ליטפתי אותך. לא ריחמתי עלייך אפילו פעם אחת. חמישים ושתיים שנה היינו יחד, שנים ארוכות-ארוכות, והנה, איך זה קורה שבכל הזמן הזה לא חשבתי עלייך אפילו פעם אחת, לא שמתי לב אלייך, כאילו היית כלב או חתול. יום יום הסקת את התנור, בישלת ואפית, שאבת מים, חטבת עצים, ישנת במיטתי; כשהייתי חוזר הביתה שיכור - באיזו יראת כבוד היית מקפלת את המכנסיים שלי; ואני, אף פעם לא עלתה בי המחשבה לקנות לך איזו מטפחת או להביא לך ממתק; אפילו תה אסרתי עלייך לשתות בגלל הוצאות המחיה הגדולות, ואת הסתפקת בהכנעה במים רותחים. עכשיו הבנתי מדוע פנייך מוזרים ומלאי חדווה רבה כל-כך, ופחד נפל עלי.

אעשה לך תה, זקנה.
[הזקנה מנידה בראשה לשלילה]
תה יעזור.
[הזקנה שוב מנידה בראשה לשלילה]
בואי, זקנה, ניסע לחובש בחְלוּפְּקָה.

עוד הוצאה.

תמונה 2
[אם הדרך. לילה. הזקן והזקנה]
הזקן עמדנו בלילה על אם הדרך וחיכינו לעגלת המסע הלילית. קולות התנים מרחוק, הצפרדעים מן הביצה, הצרצרים - כולם אמרו לנו בחגיגיות: "יהיה איתכם אשר יהיה, כאן החיים נמשכים!"

נו, תגידי משהו.

מה...

הזקן יודעת לאן נוסעים?

הזקנה יודעת... נוסעים לאבא ואמא.

הזקן איזה אבא ואמא!...

הזקן אבא ואמא שלך, ינוחו בשלום, שוכבים בקבר כבר שלושים שנה. נוסעים לחובש בחלופקה, הוא ירפא אותך.

נו?

הזקן יודעת לאן נוסעים?

הזקנה יודעת... נוסעים לאבא ואמא.

זקנה, מה איתך... עשי טובה, זקנה...

תיכף תבוא העגלה, נעלה, ניסע...

הזקנה לאבא ואמא.

הזקן למה לא, גם אבא ואמא יהיו שם, בסוף.

אז שמענו שקשוק גלגלים וחריקת צירים, טפיפת רגלי הסוסים הלכה וקרבה.
[נכנסת עגלת המסע, בה עגלון מסיע שתי זונות]
הזקן זאת עגלת המסע מפְּז'וֹז'י לשְצ'וֹצִ'י?

העגלון זאת. אתם לשצ'וצ'י?

הזקן לא, אדון עגלון, לא כל-כך רחוק. אנחנו מפה, מהעיירה פופקה, נוסעים לחובש בעיירה חלופקה. חלתה הזקנה.

זונה עם שומה ואני אוהבת לאכול דגים מלוחים אחרי המיספר, אז מה?

זונה עם נקודת חן ואם אחרי זה בא עוד מיספר?

זונה עם שומה אז בא עוד מיספר, אז מה? - שיסריח! לא התחייבתי לצום! ובכלל, לא מוכרת את הפה, מוכרת רק את הפּוּשְ'קָלֶה. שיכניס את הפִּשְפּוּש'קלה לפּוּשְ'קלה ויגיד תודה. לא רוצה, לא צריך. שיסתום את האף עם מקל כביסה.

העגלון [מתאמץ לצחוק, להתחבב, קורץ לזקן]

חי-חי, גברות עליזות!...

זונה עם נקודת חן בפאריז אין דבר כזה, תגידי מה שתגידי, את חייבת להריח מבּוֹשׂם, גם בפה, זה חלק מהעסק. אצלנו בפז'וז'י הזנחה כללית, אין כבוד לצלם האדם, המזרח בכלל שוקע, אבל במערב המתפתח, שם היום המלה האחרונה באמנות... למה אנחנו גוררות עכשיו את עצמותינו העייפות לשצ'וצ'י - אין לי מושג.

זונה עם שומה אומרים שדווקא שצ'וצ'י דומה יותר לפאריז.

זונה עם נקודת חן הלוואי. חיים חדשים. אולי נפגוש סוף סוף את המיליארדר גַסְפַּאצ'וֹ דֶה-בֶּלוֹ. אם הוא עורך במקרה בדיוק עכשיו מסע מפאריז לשנחאי או משנחאי לפאריז, הוא מוכרח לחלוף גם בפז'וז'י ושצ'וצ'י.

העגלון ואצלי... אצלי מת הבן לפני שבוע.

זונה עם שומה מה קפצת פתאום עכשיו עם הבן?

העגלון מת לפני שבוע. נחלה פתאום.

זונה עם נקודת חן כן, כולם נחלים פה. בפאריז גם, אבל פחות. זה הרבה בגלל ההיגיינה.

זונה עם שומה אני דווקא רוחצת את הפוש'קלה אחרי המיספר.

זונה עם נקודת חן את רוחצת במים.

זונה עם שומה אז מה, במה ארחץ?

זונה עם נקודת חן נחוץ חיטוי, טיפשה.

זונה עם שומה נו, תיכף תגידי "בפאריז עושים חיטוי".

זונה עם נקודת חן עושים חיטוי גדול, אלא מה.

זונה עם שומה כמה אפשר "בפאריז, בפאריז...", את בכלל היית בפאריז?

זונה עם נקודת חן קראתי.

זונה עם שומה לא קראת.

זונה עם נקודת חן דפדפתי.

זונה עם שומה איפה דפדפת, בחיים לא קנית ז'ורנאל.

זונה עם נקודת חן פעם קניתי דגים מלוחים, עטפו אותם בדף מז'ורנאל צרפתי, יישרתי את הדף, היתה שם תמונה של צרפתייה יפהפייה מפאריז.

אז מה, מה יצא לה לטיפשה? התבשמה והתבשמה - ובסוף גם היא גמרה עם דג מלוח!

העגלון ואצלי מת הבן לפני שבוע, היחיד היה...

זונה עם שומה [מתפקעת מצחוק]

ובסוף גמרה עם דג מלוח!!...
[שתיהן מתגלגלות מצחוק]
העגלון גברות עליזות!... איזה חיים!... והנה הגענו לחלופקה.
[הזקן והזקנה יורדים. העגלה יוצאת]
תמונה 3
[ביקתה. לילה. החובש שרוע על יצועו, נוחר. נכנסים הזקן והזקנה]
הזקן עמדנו על סף בקתת החובש בעיירה חלופקה, שנראתה ממש כמו הביקתה שלנו בפופקה, רק שבמקום ארונות מתים היו כמה צנצנות, ובמקום זקנה - עז.

אל תתעצבי, זקנה, שאנחנו רק לחובש, אדרבא, אפשר לשמוח, כי אומרים שהחובש הזקן הזה, אף-על-פי שהוא שיכור כרוני ומרביץ לפעמים לחולים, בענייני רפואה הוא מבין יותר מגדולי הרופאים.
[שניהם ניגשים לחובש]
שלום, אדוני הדוקטור...
[החובש ממשיך לישון. בקול גדול]
שלום, אדוני הדוקטור!...
[מטלטל את החובש]
שלום, אדוני הדוקטור!...

איזה דוקטור...

הזקן יותר מדוקטור... שלום וברכה. סלח לי שבאנו להטריד אותך בעניינינו הקטנים. עיניך הרואות שנפלה למשכב רעייתי, אשת נעורי מזה שנים רבות, כמו שאומרים, במחילה מכבודך...
[החובש מהסה אותו בתנועת יד, רומז לזקנה לשבת על המיטה. היא יושבת באפס-כוח, פיה פעור, נושמת בכבדות. הוא מביט בה. פאוזה]
החובש נו... כ--ן... א--ה... כ--ן...

שפעת ואולי קדחת. ועכשיו מתהלכת מגיפת טיפוס בעיר.

הזקן טיפוס? אנחנו לא ידענו.

החובש כ--ן... נו, אז מה?... חיתה לה הזקנה, תודה לאל... בת כמה היא?

הזקן עוד לא שבעים! שישים ותשע!

החובש שישים ותשע, נו, מה יש לכם, לבלבה לה הזקנה, עכשיו הבשילה.

הזקן אמנם נכון, אדוני הדוקטור... יותר מדוקטור... נכונה ההערה שלך... זאת אומרת, בכלל... וחן-חן לך על הסבלנות ועל הנעימות שקיבלת אותנו, אבל תבין, הרי כל זבוב ופרעוש רוצים לחיות.

החובש שירצו, אז מה. שים לה על הראש תחבושת קרה ותן לה את האבקות האלה פעמיים ביום. בּוֹנָה-סֶרָה.

הזקן לפני האוכל או אחרי האוכל?

החובש לא חשוב. בונה-סרה.
[מתפרקד על המיטה ועוצם עיניו]
הזקן מהבעת פניו היכרתי לדעת כי העסק - עסק-ביש, וכי לא יועילו שום אבקות ותחבושות; עכשיו התחוור לי לחלוטין כי חיש מהר תמות הזקנה שלי, אם לא היום - מחר.
[מטלטל את החובש. חרש, כממתיק סוד]
ואולי כדאי, אדוני הדוקטור, להקיז דם?

החובש אין פנאי, חביבי, אין פנאי, התור ארוך. קח את הזקנה שלך ושלום, בונה-סרה.

הזקן עֲשֵׂה חסד, הרי כבודו יודע: אילו היה כאן עניין של כאב בטן או קרביים או מעיים, נו, אז מתאים אבקות וטיפות; אבל כאן עניין של הצטננות, אז ראשית חוכמה - הקזת דם!

החובש הסתלק, הסתלק, אל תהיה טרחן כזה!

הזקן לפחות תן עלוקות! כל חיי אתפלל לשלומך!

החובש נו, עוד עומד ומקשקש! בול-עץ!

הזקן בחלופקה חסים על עלוקה. בואי, נחזור הביתה.

תמונה 4
[אם הדרך. שחר. הזקן והזקנה]
הזקן עם שחר עמדנו על אם הדרך בשולי חלופקה וחיכינו לעגלת המסע כדי לחזור. היה שחר אביב נפלא, משכר. הציפרים צייצו בפראות, בכוח. כל הטבע כאילו זינק לקראת יום חדש, והיתה תחושה שיש טעם לכל, אפילו אם לא יודעים מהו.
[הזקנה מחרחרת]
תבריאי, זקנה, תבריאי. שישים ותשע שנים היית בריאה, אין סיבה שלא תמשיכי.
[נכנסת העגלה, ובה העגלון, מסיע שני שיכורים. הזקן והזקנה עולים לעגלה]
העגלון נו, מה, סבא, הועילו?

הזקן לא הועילו. אבל תבריא מעצמה.

העגלון אצלי מת הבן לפני שבוע, גם אני לקחתי אותו לבית חולים...

שיכור קישואי סע, סע כבר, הרי לא תעמוד כאן כל היום!

העגלון נוסע, אדון, נוסע.
[העגלה נוסעת. שני השיכורים ממשיכים בשיחתם שהופסקה]
שיכור קישואי שתיהן הסריחו מדג מלוח... נורא!

שיכור דלועי שלי לא הפסיקה לדבר על איזה גַסְפַּאצ'וֹ או קַרְפַּאצ'וֹ, משהו, דֶה-בֶּלוֹ. אבל למה כבר יכולנו לצפות משצ'וצ'י? אומרים שבפז'וז'י נקבות, ככה, יותר...

יש נקבות טובות בפז'וז'י?

העגלון אי, חבורה עליזה!... חי-חי!... יש בפז'וז'י, יש בשצ'וצ'י, איפה אין?

שיכור קישואי אבל על רמה! על רמה! ושלא יסריחו, למען השם! כי כאן מתלקח, אבל יש דרישות מינימום! ולא יקרות מדי. ומהממות. יש מהממות בפז'וז'י? ולא סחטניות. סחטניות אני לא אוהב. אוהב נדבניות. כאלה שלא למען בצע כסף, לשם שמים. ואדרבא, עוד מעניקות שי, כי בדיוק יש להן היום יום הולדת או יום העצמאות או יום הפילנתרופיה או משהו. שגרות בבית גדול, לבד!

שיכור דלועי ושעל פתח הבית שלהן תלוי שלט גדול "זַנְיוֹ".

העגלון חי-חי!...

שיכור דלועי אתה בטח תשאל מה זה "זניו"!

העגלון למה אשאל, אני, הבן שלי...

שיכור דלועי בטח חושב, אולי שם של מחלת מין מידבקת או שודד מפורסם!

העגלון חי-חי!... אדונים עליזים!...

שיכור דלועי אז למה אתה לא שואל מה זה ה"זניו" הזה שתלוי להן על הפתח?

העגלון חי-חי!... מה זה "זניו"?

שיכור דלועי ראשי תיבות: "זונה נותנת יום ולילה".

העגלון חי-חי!...

למה "זניו"? - "זַנְיוֹגַבְּגַבּ"! "זונה נותנת יום ולילה גם בשבת גם בחג"!
[שיכור דלועי מתפקע מצחוק]
שיכור קישואי "זַנְיוֹגַבְּגַבּוּבּ"!

העגלון חי-חי!...

שיכור קישואי "זונה נותנת יום ולילה גם בשבת גם בחג והכל בחינם"!

העגלון חי-חי!...

שיכור קישואי "זַנְיוֹגַבְּגַבּוּבּוּנֵעַ"! - "זונה נותנת יום ולילה גם בשבת גם בחג והכל בחינם ועוד נותנת עודף"!

שיכור דלועי על כוכב הלכת זַנְיוֹגַבְּגַבּוּבּוּנֵעַ

את אברי הקט אני מנענע...

העגלון הגענו לפופקה.
[הזקן והזקנה יורדים. העגלה ממשיכה לנסוע]

תמונה 5
[ביקתה. בוקר. הזקן והזקנה. היא עומדת, נשענת אל הקיר]
הזקנה כשהגענו הביתה ונכנסנו לביקתה, עמדתי כעשר דקות, נשענת על התנור. נדמה היה לי שאם אשכב, תתחיל שוב לדבר על ההפסדים ותגדף אותי שאני נחה ולא רוצה לעבוד.

הזקן ואני הבטתי בך משמים ושומם, וזכרתי שמחר חג, ומחרתיים חג, ואחר כך שבת, שלושה ימים אסורים במלאכה, ואת הרי תמותי באחד הימים האלה, כלומר, את ארון המתים עבורך יש לעשות היום.
[משכיב אותה במיטה]
ואז לקחתי את מקל המדידה ומדדתי אותך.
[נוטל את מקל המדידה ומודד אותה. ניגש לשולחן, רושם בפנקס]
"לאשתי, ארון מתים - שני ...... וחצי." - הוצאה או הכנסה?

הזקנה ואני שכבתי דוממת עד הערב, ועיני עצומות.

וכשהחשיך, קראתי פתאום: בעלי, אתה זוכר? זוכר איך לפני חמישים שנה אלוהים נתן לנו תינוקת? היא נולדה עם תלתלים בהירים כל כך! שנינו היינו יושבים על שפת הנהר ושרים לה שירים מתחת לעץ הערבה?
[גניחה מרה פורצת מפיה]
מתה הילדה אחרי שבוע!

הזקן ילדה? עץ-ערבה?... איזה הזיות את הוזה שם!...

הזקנה אז הסבתי פני אל הקיר, מפנה גב לעולם.
[נושמת נשימות אחרונות. הזקן גוהר עליה רגע, ופתאום, בקול נחנק]
הזקן אל תעזבי אותי!...

הזקנה ורגע לפני שמַתִּי, נרדמתי. ומוזר שאדם נרדם רגע לפני התרדמה הכי גדולה שלו, אבל ככה זה היה. נרדמתי לרגע וחלמתי חלום: היינו בבית, אחרי הצהרים. אמי ואבי צחקו על משהו, לא ידעתי על מה, אבל את זה ידעתי: שעת כושר הזדמנה, הורי שכחו לרגע כמה רע, ואני מיהרתי להצטרף לצחוקם. איך צחקו. ואני, מלמטה, הסתכלתי בהם בעיני ילד, וצחקתי בלי לדעת למה, יותר מהם. ואז, בבת-אחת נפסק הצחוק שלהם, ואני ניסיתי להמשיך עוד קצת, רציתי שהצחוק יימשך ויימשך. ידעתי שכל עוד צוחקים - טוב, אין מכות ואין רעב ואין דאגה. רק שהצחוק נגמר. ולאחר נסיונות מעטים הפסקתי גם אני. השתררה דממה בבית. והחשיך. היום הוא שהחשיך, אולי אני החשכתי...
[נכנסים שלושת הכרובים]
כרוב שמח היום, היום הוא שהחשיך, את לא החשכת בכלל.

כרוב מבדח וגם אפשר להמשיך לצחוק. איתנו אפשר לצחוק ולצחוק.

כרוב שמח שנדגדג אותך?

כרוב מבדח דיגידיגידיגי?

כרוב עצוב הבשר שלה כבר לא רגיש לדגדוגים.

כרוב שמח רוצה לבכות?

כרוב מבדח איפה קיבלת מכה?

כרוב שמח הראי לנו.

כרוב מבדח איפה המכה, שניתן לך נשיקה ולא יכאב לך.

הזקנה הנה כאן... לא, שם... שם המכה... לא, כאן...
[הכרובים מנשקים אותה]
ומן התרדמה הקצרה עם החלום, עברתי אל זו הגדולה, שעליה כבר לא אוכל לומר דבר.

תמונה 6
[גדת נהר. בוקר. הזקן]
הזקן כשיצאתי מבית הקברות הקטן, לא חזרתי הביתה אלא הלכתי לאן שנשאו אותי רגלי, למרעה. היו שם ילדים. אחר-כך, בשיפולי העיירה היה הנהר, טסו בצווחות עורבים, ברווזים שטו. השמש להטה בחוזקה, ועל פני המים היה נצנוץ עז כל-כך שהכאיב לעיניים. הלכתי לאורך הגדה, ילדים קראו אחרי: "עושה ארונות מתים!", ואני המשכתי ללכת... והנה הגעתי אל עץ ערבה עתיק שגזעו נבוב... ולפתע עלו בזכרוני, כמו חיים, תינוקת בהירת שיער ועץ הערבה מאז, הם אלה שעליהם דיבַּרְתְּ, כן, זו אותה ערבה עצמה, ירוקה, שקטה, עצובה - איך הזדקַנְתְּ!...

ואני משתומם, לא מבין, איך זה שבמשך חמישים שנותי האחרונות לא באתי אפילו פעם אחת אל שפת הנהר; מחוץ לביקתה, מחוץ לארונות המתים, ממש מעבר לחלון, היה עולם גדול, מרהיב, ואני לא ידעתי... והרי זה נהר הגון, לא נחל של מה-בכך... אפשר היה להקים כאן מפעל דיג, ואת הדגים למכור על הגדה, במסעדה שהייתי פותח לתיירים, ואת הרווח יכולתי להפקיד בבנק ולקבל אחוזים... היה עדיף על ארונות מתים... ואווזים אפשר היה לצוד, לפטם ולשחוט, וגם לשלוח את הפלומה על הנהר לבתי מסחר לכסתות בעיר הגדולה, ואם נצרף את הכל יחד, גם ארונות מתים, גם דגים, גם ברווזים, גם כסתות - הרי היה מסתכם בהון תועפות... איזה הפסדים... איזו החמצה... והנה חלפו החיים ללא רווח וללא תענוג, אבדו, מאחורַי הפסדים בלבד, והם נוראים כל-כך, נוראים עד כדי צמרמורת... למה כרתו את החורשה ממול? למה אין כבשים במרעה? למה לא ריחמתי כל חיי על אשתי אפילו פעם אחת?
[נכנסת האם, בזרועותיה תינוק עטוף] [הזקן אינו מגיב]
האם לשצ'וצ'י, עוד הרבה?
[הזקן אינו מגיב]
האם אני מהעיירה הקרובה, דְרוּפְּקָה. אני הולכת לבית החולים בשצ'וצ'י עם התינוק שלי.

הזקן הדרך ארוכה. תצטרכי לנסוע.

האם אין לי כסף.
[מורה על התינוק בעוד הזקן אינו מש ממקומו]
הוא שותק מפני שהוא ישן. היא שפכה עליו דלי מים רותחים מפני שכעסה עלי בגלל הירושה. היינו בחדר הכביסה, אני כיבסתי והוא שכב והביט בתיקרה. בן חצי שנה. היא לקחה דלי מים רותחים ושפכה עליו. ככה. הוא צרח אולי שעה, אחר כך נרדם. לקחה דלי מים רותחים ושפכה. עכשיו הוא ישן. למה אני לא יכולה להעיר אותו?

הזקן לא תספיקי ברגל לשצ'וצ'י. יש חובש בחלופקה.

האם זה התינוק היחיד שלי. אני עוד לא בת שבע-עשרה.

תמונה 7
[דרך בשדות. יום. האם הולכת עם התינוק בזרועותיה]
האם הלכתי והלכתי כל היום, המוח היה ריק, לא חשבתי על כלום, רק נתתי לרגליים ללכת. היה טוב ככה, ללכת. כשהולכים חושבים שיהיה טוב. לפנות ערב הגעתי לביקתת החובש בעיירה חלופקה.

תמונה 8
[ביקתה. ערב. החובש יושב ומעשן. נכנסת האם, בזרועותיה התינוק]
שלום לך, אדוני החובש. אני מהעיירה דרופקה. באתי לכאן עם התינוק שלי. שפכה עליו דלי מים רותחים. היינו בחדר הכביסה, אני כיבסתי והוא שכב והביט בתיקרה. בן חצי שנה. לקחה דלי מים רותחים ושפכה עליו. בהתחלה צרח אולי שעה ואחר-כך נרדם. מאז הוא ישן, אדון חובש, ואני לא יכולה להעיר אותו. הנה, תראה, אני לא יכולה.

כ--ן...

האם למה אני לא יכולה להעיר אותו? הוא לא רעב? תמיד הוא מתעורר בכל שלוש-ארבע שעות ומבקש לינוק, ועכשיו...
[ממשש את התינוק. פאוזה]
האם עשה שיחיה, אדוני.

רק עשה שיחיה.

החובש התפללי.

האם אני מתפללת... כל היום התפללתי... זה היחיד אצלי, הראשון והיחיד... למה שישפוך מישהו מים רותחים על תינוק בן חצי שנה ששוכב ומחייך לתיקרה...

החובש הנה, עטפי אותו בתחבושות קרות וחכי שם בצד, ליד הגדר ההיא.
[האם הולכת עם התינוק הצידה, כורכת אותו בתחבושות. נכנסים שלושת הכרובים]
כרוב שמח [גוהר על התינוק נטול ההכרה]

שאספר לך סיפור?

היה ילד. הוא היה בן-מלך, אבל אף אחד לא ידע את זה חוץ ממנו. כמה עצוב היה שכל הנסיכות בעולם חלפו על פני חלונו. הוא שכב במיטה ולא רצה לאכול. הוא נעשה רזה מיום ליום. בסוף חלה מאוד. הוא לא יכול היה לזוז, רק שכב בעיניים פקוחות וחיכה. לילה אחד, ליל ירח מזהיר, עברה סוף-סוף נסיכה יפהפייה, עצרה מול חלונו והביטה פנימה. מבעד לאדי הכפור, האבק, הלכלוך, מבעד להשתקפותה שלה, ראתה אותו. לא היה לו כוח לדבר. דמעות זלגו מעיניו.

שאספר לך את הסיפור עם הכובע?
[חובש כובע לראשו]
היה ילד. הוא היה בן-מלך, אבל אף אחד לא ידע את זה חוץ ממנו. כמה עצוב היה שכל הנסיכות בעולם חלפו על פני חלונו. הוא שכב במיטה ולא רצה לאכול. הוא נעשה רזה מיום ליום. בסוף חלה מאוד. הוא לא יכול היה לזוז, רק שכב בעיניים פקוחות וחיכה. לילה אחד, ליל ירח מזהיר, עברה סוף-סוף נסיכה יפהפייה, עצרה מול חלונו והביטה פנימה. מבעד לאדי הכפור, האבק, הלכלוך, מבעד להשתקפותה שלה, ראתה אותו. לא היה לו כוח לדבר. דמעות זלגו מעיניו.

שאספר לך את הסיפור עם שני הכובעים?
[חובש כובע נוסף לראשו]
היה... הפסיק לנשום.

כרוב מבדח זה בַּסיפור?

כרוב עצוב זה בְּסיפור אחר.
[שלושת הכרובים יוצאים. האם כורכת את התינוק, נושאת אותו בזרועותיה ויוצאת]

תמונה 9
[דרך בשדות. לילה. האם הולכת עם התינוק המת בזרועותיה]
האם הלכתי בחזרה במהירות, אפילו איבדתי בדרך את מטפחת הראש, היבטתי בשמים וחשבתי: איפה עכשיו נשמתו של התינוק שלי, האם היא הולכת אחרי, או נישאת שם למעלה, בין הכוכבים, וכבר איננה חושבת עלי? כמה רבה הבדידות בשדה בלילה, בתוך כל שירת הטבע הזאת, בין צעקות שמחה שאינן פוסקות, כשאני עצמי לא יכולה לשיר ולשמוח, כאשר מלמעלה ניבט ירח, בודד גם הוא, והיינו-הך לו אם אביב עכשיו או חורף, אם חיים בני האדם או מתים...

תמונה 10
[גדת נהר. בוקר. הזקן יושב ליד עץ. נכנסת האם והתינוק המת בזרועותיה. הזקן קם לקראתה]
הזקן שלום לך.

כל-כך קטן. שלנו היתה יותר קטנה...

האם פִּרפּר עוד קצת, בסוף מת.

הזקן לאן את הולכת איתו?

קברי כאן, על גדת הנהר, מתחת לעץ הערבה הזה.

אעשה לו ארון מתים.

האם אין לי כסף.

הזקן לאיש אין כסף היום, כולם, ככה... אני נגר, בונה ארונות מתים.

האם אקבור כמו שהוא, באדמה...

הזקן לא צריך כאן עץ ליותר מחצי מטר... דבר של מה-בכך, קצת יותר מקופסת נעליים.

האם לא, אקבור ככה. אל הטבע, בלי חציצה.

הזקן הייתי עושה לך גם ספל תה. היית מתחממת.

האם אתה קדוש?

הזקן לא, אני מפופקה.

האם ודאי קדוש.

הזקן איזה קדוש אני...
[מייבב קצרות, חדֵל]
לפחות אעזור לך לקבור...

האם לבדי, לבדי.
[היא חופרת בור וטומנת בו את התינוק]
אתה היית אילם. עוד היית קטן, עוד לא ניתנו מלים לכאבך, רק ייבבת בימי חייך כמה יבבות, בכית קצת כשהיית רעב, בכית כשהתבוננת בשמים וראית לאיזה עולם באת, ועוד יללה אחת גדולה וממושכת בקעה ממך כששפכו עליך את המים הרותחים וכשמשהו בך ידע: חיים אלה, קצרים ועגומים, תמו.
[היא מכסה את הבור, כורעת על ברכיה. הזקן פונה ללכת, עוצר, סב לעברה]
הזקן אם את זקוקה נואשות לקדוש, אז אני קדוש. דברי.
[היא שותקת. הזקן מתקרב אליה]
עשו לך עוול.

האם כן, אדוני.

הזקן ואת, מה עשית לאחר ששפכה עליו את המים הרותחים?

האם כלום, אדוני.

הזקן ולא עשית כלום גם לפני-כן?

האם לא, אדוני.

הזקן ובחייך מה עשית, ילדה?

האם ככה, כיבסתי, טאטאתי...

הזקן אבל מעשים יותר גדולים, עשית?

האם לא עשיתי, אדוני.

הזקן היית אדם, יש לך מוח, רצון משלך, מה עשית איתם?

האם חייתי, אדוני.

הזקן לא ניצבת אף פעם על איזו פרשת דרכים?

האם לא, אדוני.

הזקן אף פעם לא אמרת: הנה, אלך לכאן, ולכאן לא אלך?

האם לא, אדוני. החיים הוליכו אותי, ואני הלכתי.

הזקן איזה חיים, ילדה!...

האם כפי שחיים כולם, אדוני. עמדתי בתור הארוך לקבל את חופן הסוכר שלי, השורה היתה ארוכה, ותורי לא הגיע.

הזקן ולא ראינו כל השנים שהיה נהר, והיה עץ ערבה, ופעם נולדה תינוקת בהירת-שיער...

עכשיו את כורעת ברך לפני ומושיטה את פנייך שאלטף אותך ואנחם אותך. אבל את יודעת שאני אומלל כמוך ובמגע היד שלי אין ברכה ואין נחמה.

האם עשה מה שאתה מבין, אדוני.

הזקן [עומד רגע מולה, אינו יודע מה לעשות, נוגע בלחיה]

הנה, אלטף אותך כדי שתוכלי לבכות קצת.
[פאוזה. היא דוממת]
אילו בכית, היה לך קל יותר.

האם אילו בכיתי, אדוני, היה קל יותר לעולם. היו אומרים: "יש עוול, אך יש גם פורקן". לא אבכה. ואם ישאלו אותי: "לא ניצבת אף פעם על איזו פרשת דרכים?" -אענה: "ניצבתי. לפנות ערב אחד, על קבר התינוק שלי, יכולתי לבכות ויכולתי לשתוק. והחלטתי".

הזקן אז... ככה. ככה זה.
[מתרחק. פאוזה. האם פורצת בבכי, משתטחת על הקבר, מצליחה לכבוש את בכיה תוך דיבור]
האם תינוק שלי!... תינוק שלי!... הנה, אעצום את עיני, אראה שיחים ועלים, הנה הם, צבעוניים, במלוא פריחתם, ואז אני אומרת: הנה העלים, החיים, הכל פורח, ובין העלים אבי ואמי, והדודים והדודות, ושם מתחבא גם אתה, הנה אתה!... תינוק שלי, אתה שם, אתה חי, ומי אמר שההזיה היא שקר, שקר הם חיינו, שקר העולם, העולם האמיתי נברא כשעוצמים עיניים, האמיתי הוא שם, כשאיננו פוקחים אותן עוד לעולם.
[נכנסים שלושת הכרובים. האם מפנה ראשה אליהם בעיניים עצומות]
מה אתם אומרים, כרובים, לפקוח עיניים, או להשאיר אותן עצומות?

כרוב שמח לפקוח.

כרוב מבדח וגם להשאיר עצומות.

כרוב שמח שלא יהיו עפעפיים.

כרוב מבדח ובמקומם יהיה מסך.

כרוב שמח והוא יעלה.

כרוב מבדח ומאחוריו יהיה אור.

כרוב שמח שיַראה הכל.

כרוב מבדח וגם יסנוור.

כרוב שמח ומאחוריו פעמון.

כרוב מבדח שיצלצל בקול.

כרוב שמח שמרוב ששומעים אותו...

כרוב מבדח לא שומעים אותו בכלל.

כרוב עצוב די, אי-אפשר לצחוק כל היום...

האם למה לא, תצחקו לכם, גם התינוק שלי צחק פעם. הוא שכב על הגב, וראה זבוב על התיקרה, ופתאום צחק מכל הלב, כאילו אמר בליבו: "מה זה שם, הזבוב הזה, מצחיק נורא שיש דברים..."

כרוב עצוב ועכשיו קיבלת ממנו, מן התינוק שלך, גלויה קטנה.
[מוציא פיסת נייר, מראה לה]
הוא עוד לא יודע לכתוב ולדבר, אבל אנחנו תירגמנו.
[קורא מן הנייר]
אמא, אני ישן עמוק

בלי חלומות.

אתמול נרדמתי,

לא אקום עוד.

למה לי?

פטור מפחד,

דאגה וכאב,

וחיוכי, שקט-שקט,

עם השנים,

רק יתרחב.
[שלושת הכרובים נעלמים]
הזקן [ממרחק, בשקט, עוצם עיניו]

ילדה שלי, היכן את קבורה?... איפה את, ילדה בהירת תלתלים שלי?...

האם אז פקחתי את עיני. הלילה העמיק. כוכבים רחוקים קרצו ומצמצו. איש לא בא. קמתי והלכתי משם.

תמונה 11
[אם הדרך. לילה. הזקן]
הזקן ואז הרגשתי מין יובש בפה, הראש להט והרגליים היו כבדות. ושוב עמדתי וחיכיתי במקום שחיכיתי עם הזקנה. כבר ירדו דמדומי הערב. אחר-כך חושך ירד. ואז נשמע שקשוק גלגלים וחריקת צירים. הנה היא, אותה עגלה, אותו עגלון.
[העגלה עם העגלון ושני השיכורים מגיעה למקום, עוצרת]
העגלון לשצ'וצ'י?

הזקן לחובש בחלופקה. נסעתי איתך לפני שבוע עם הזקנה...

העגלון מי זוכר.

הזקן עכשיו גם אני חליתי.

העגלון ואצלי לפני שבועיים, הבן...

הזקן ועכשיו אני עצמי לחובש בחלופקה.
[מטפס בדי-עמל לעגלה. שני השיכורים ממשיכים בשיחתם שהופסקה]
שיכור דלועי אבל אומרים שבפז'וז'י מסריחות פחות, יותר על רמה.

הרי אנחנו באים עכשיו מפז'וז'י!

שיכור דלועי סליחה, התכוונתי בשצ'וצ'י.

שיכור קישואי גם בשצ'וצ'י היינו לפני פז'וז'י! היינו בשצ'וצ'י, נסענו לפז'וז'י, עכשיו חוזרים לשצ'וצ'י!... וגם שם, מקשקשות כל הזמן על הגספּאצ'וֹ או הקרפּאצ'וֹ דֶה-בֶּלוֹ - מה יש להם עם הדה-בלו הזה? - אבל הסירחון!...

שיכור דלועי זו הבעיה עם כל המקומות האלה, המוצנעים, שכל-כך שואפים אליהם - תמיד מחנק, ריח רע, זיעה. אפילו הצרפתיות.

שיכור קישואי אה, אתה עם הצרפתיות שלך! היתה לך פעם צרפתייה?

שיכור דלועי השחלתי גם צרפתייה, חביבי, השחלתי הכל.

שיכור קישואי מסריחות כהוגן, ובסוף מתות, מה?

שיכור דלועי אלא מה! אנשים חושבים: הנה, חדר אוכל אובאלי מקושט בתוך טירה צרפתית, ובו רהיטים וכלים מפוארים, ובראש השולחן יושבת צרפתייה נהדרת, וחושבים: זה כך, זה מהטבע, מבריאת העולם, ממש הכרח המציאות. והנה, אם תפוצץ את כל הצרפתייה עם הרהיטים והחדר האובאלי וכל הטירה, תראה שנשאר חלל ריק, ואין שום הכרחיות בשום צרפתייה.

שיכור קישואי [פתאום פורץ בצחוק]

ישבה שם בראש השולחן כאילו היא נצחית, ובסוף התפוצצה!...

עליזים!... העולם מסתובב לו!...

וכשהן מתפוצצות ונעלמות כולם מופתעים ואומרים: "אֶה!"...
[מתפקע מצחוק]
אומרים "אה!"...
[מתגלגל מצחוק]
"אֶה!"...

שיכור קישואי [מפסיק לצחוק, חמוץ]

אולי השחלת צרפתיות, אבל אצלך מורכבות מחשבתית לא מי יודע מה. גם עומק לא הכי.

העגלון אצלי מת הבן לפני שבועיים. פתאום נחלה...

שיכור דלועי מה? מה קרה לך שם ידידי, אסון? אסונות היו ויהיו תמיד...

העגלון אבל אצלי רק לפני שבועיים...
[שיכור דלועי נרדם, נוחר]
שיכור קישואי מה היה לפני שבועיים?

העגלון היה לי... ומת...

שיכור קישואי מה?

העגלון לא חשוב.

שיכור קישואי [מפהק בחמיצות]

אח, ייאוש! מתי נצא לגמלאות מהתשוקות? הכי טוב להיות זקנה אנגלייה עם חתול.
[ראשו נופל הצידה, נרדם. העגלון פונה לזקן]
העגלון היה בריא, נהג בעגלה, בני היחיד היה, ופתאום...

הזקן אני חולה.

כן.

הגענו לחלופקה.
[העגלה עוצרת. הזקן יורד]
העגלון אלוהים אדירים, אין אף אחד בעולם שלפניו אוכל לשוחח על היגון שלי?... איך מת בני לפני שבועיים, איך יחיד היה לי, איך היה כל חיי, איך איננו פתאום, נקבר ואיננו...
[העגלה ממשיכה לנסוע בדממה]

תמונה 12
[ביקתה. לילה. החובש נוחר על מיטתו. נכנס הזקן, מטלטל אותו]
הזקן שוב אני, זוכר?

החובש מנין אזכור?

הזקן באתי עם אשתי הזקנה לפני ימים...

החובש הרבה היו פה מאז.

הזקן הנשימה כבדה, הרגליים כושלות, וכל הזמן צמא.

החובש התקרב.
[הזקן יושב על הדרגש מול החובש. זה מתבונן בו]
נו... כ--ן... א--ה... כ--ן...

שפעת ואולי קדחת. ועכשיו מתהלכת מגיפת טיפוס בעיר.

הזקן את זה אמרת גם לה.

החובש ותשים תחבושת קרה. ומן האבקה הזאת תיקח פעמיים ביום.

הזקן את זה נתת גם לה. ומתה.

החובש נו... כן... בן כמה?

הזקן עוד לא שבעים וארבע.

החובש תיקח פעמיים ביום. בּונָה-סֶרָה.

מהבעת פניו הכרתי שוב לדעת כי העסק - עסק ביש, וכי לא יועילו שום אבקות ותחבושות; עכשיו התחוור לי לחלוטין כי חיש מהר אמות גם אני.
[מסמיך פניו לפני החובש, פאוזה. לאוויר]
הסמכתי פני אליך, והבטתי בך מקרוב עין בעין, אך הפעם לא ביקשתי על הקזת דם.

החובש מה, עוד משהו?

הזקן שאלה. איך זה, דוקטור, איך זה שאני יודע מה אתה תגיד, ואתה יודע מה אני אגיד, ואף פעם לא יוצאת לנו איזו מלה אחת מכיוון לא צפוי, משהו מהלב...

החובש כ--ן... משהו מהלב זה עניין אחר. משהו מהלב, דמעה בזווית העין - לזה נחוצים תנאים, זוהי זכות-יתר, לא שלנו. לך הביתה, חביבי, התור ארוך. בונה-סרה לך.
[הזקן קם ויוצא]
תמונה 13
[אם הדרך. בוקר. הזקן]
הזקן על אם הדרך, מחכה לעגלה שתחזיר אותי מחלופקה לפופקה, שקעתי במחשבות וחישבתי חשבונות וראיתי שלא תצמח לי מן המוות אלא טובת הנאה בלבד: אין צורך לאכול, ולא לשתות, ולא לשלם מיסים, ולא להעליב אנשים. וכיוון שלא שנה אחת בלבד שוכב אדם בקבר, אלא מאות ואלפי שנים, נמצא שרווח עצום צפוי לי מן המוות. החיים - הפסד, והמוות - רווח. ואמנם זו מחשבה נכונה, ובכל זאת רע ומר: למה הונהג סדר כזה בעולם, שהחיים ניתנים לאדם רק פעם אחת וחולפים ללא תועלת?
[העגלה, ובה העגלון ושתי הזונות, מגיעה, עוצרת]
העגלון חוזרים לפופקה.
[עולה לעגלה. העגלה נוסעת. שתי הזונות ממשיכות בשיחתן שהופסקה]
זונה עם שומה ותגידי לי, אלה, שני הפִּשפּוּש'קלך, שפגשנו בשצ'וצ'י, הם לא במקרה אלה שפגשנו לפני-כן בפז'וז'י?

זונה עם נקודת חן אלה בדיוק.

זונה עם שומה אלוהים אדירים!... איזה סירחון! לא כסף...

זונה עם נקודת חן לא תרבות...

זונה עם שומה לא פשפוש'קלה מי-יודע-מה.

זונה עם נקודת חן פעם, היו אנשים אחרים... גספּאצ'וֹ דה-בּלוֹ...

זונה עם שומה איפה גספּאצ'ו דה-בּלוֹ! חלפו הימים שעברו!

זונה עם נקודת חן פעם היו חיזורים, רומנטיקה, שמפניה, היום, מורידים ישר מכנסיים ו - פשפוש'קלה! כוכב חדש בשמי עולמנו - אדון פשפוש'קלה!

זונה עם שומה חלפו הימים שעברו.

זונה עם נקודת חן והרי יש גם דברים אחרים בעולם, רבותי הגברים, יש לב'קלה, יש ראש'קלה, אנושיות'קלה, תרבות'קלה, אמנות'קלה, יש אפילו תיאטרונ'קלה שבו עומד שחקנ'קלה עם זרקור'קלה ומרביץ איזה מונולוג'קלה...

זונה עם שומה אי, מה את מקשקשת, גם השחקנ'קלה, באמצע המונולוג'קלה, חושב רק על הפשפוש'קלה בפוש'קלה.
[מדקלמת כשחקנית דרמטית]
הוי, פשפוש'קלה,

לא לנצח תשחק בפוש'קלה,

יום אחד תרגיש חלוש'קלה,

יהיה מיחוש'קלה,

רופא ירביץ משמוש'קלה,

ימצא שם איזה גוש'קלה,

והמצב אנוש'קלה,

ולאחר-ייאוש'קלה,

ונשיקה למוש'קלה,

חיבוק לזוש'קלה,

והוֹפּ -

סוף לקשקוש'קלה.
[פורצות בצחוק]
העגלון עוד צוחקות!...

הזקן שיצחקו. הן עוד לא יודעות: בעולם שלנו צוחק זה שעוד לא בוכה.

העגלון לו רק...
[פאוזה. הזונות נרדמות]
הגענו לפופקה.
[הזקן יורד. העגלה נוסעת משם]

תמונה 14
[דרך בשדה. לילה. הזונות ישנות ונוחרות]
העגלון ושוב נשארתי לבד, והצער שנטש לזמן-מה, שב ומחץ את הלב באכזריות כזאת, שחשבתי שלא אעמוד בכך. יותר משבועיים חלפו מאז מת, ועדיין לא שוחחתי כמו שצריך עם אף אחד על מותו. והרי מוכרחים לדבר על זה עם מישהו בשקט, בהרחבה, מוכרחים לספר איך נחלה פתאום, איך סבל, מה אמר לפני שמת, ואיך מת בסוף. ועל ההלוויה אני מוכרח לדבר, יש המון מה לספר, והשומע אותי ינוד בראשו וייאנח, ואולי יבכה אפילו... הכי טוב היה לספר לְאשה, אלה טיפשוֹת, אבל מייללות כמו שצריך...
[עוצר את העגלה, יורד ממנה]
בשולי שביל העפר אי-שם בין פופקה לחלופקה או בין חלופקה לדרופקה, או אם תרצו, בשולי הדרך הגדולה בין פז'וז'י לשצ'וצ'י, או אם תרצו, באיזו נקודה קטנה על הציר הדמיוני פאריז-שנחאי, עצרתי את העגלה ונתתי מנוחה ואוכל לסוס.
[מאכיל את הסוס, מלטף את רעמתו]
אתה לועס לך בחשק, חביבי, תלעס, תלעס מה שיש, אם אין מספיק כסף לשעורה, תיאלץ להסתפק בשחת, אין כסף, מה לעשות, אני הזדקנתי, בני היה צריך להיות כאן במקומי... הנה, יש לך אוזניים גדולות, וסבלנות גדולה, ואתה תקשיב לי, אתה יודע, אתה מבין, אתה עומד ולועס ומביט בעולם בעיניים חומות ומפויסות שיודעות כל-כך הרבה... בני מת, נקרע מהחיים... תאר לך שיש לך ילד, סייח קטן, סוסון, ואתה אוהב אותו, והוא כל חייך, ופתאום...
[טומן פניו בצוואר הסוס וגועה בבכי]
אי, ידידי, מחמל נפש שלי, מת לי בני... היחיד... בקושי נער... נחלה פתאום ומת... ולא ישוב... ואני אהבתי אותו, וכל חיי ריקים עכשיו... עזור לי, ידידי... למד אותי, סוס שלי, למד אותי איך לחיות מעכשיו!... איך לחיות!...
[חדל מבכיו. הסוס מסיים לאכול. העגלון עולה על העגלה. העגלה נוסעת]

תמונה 15
[ביקתה. שחר. הזקן]
הזקן לעולם לא הייתם אומרים לעצמכם: הנה אדם שעומד לקרות לו משהו.
[משתרע על המיטה]
כל אותו לילה הבהבו מול עיני דמות תינוקת, עץ ערבה, דגים, אווזים שחוטים, ואשתי הזקנה הדומה לציפור, ופניה חיוורים ועלובים, ועוד מיני פרצופים עטו עלי מכל עבר ולחשו לחישות על ההפסדים, ואני התהפכתי ללא מנוחה על המיטה... רק על סף מותי נרדמתי לרגע, וחלמתי... ישבתי אל השולחן ועשיתי חשבונות, הזקנה שלי כרכרה וטרחה סביבי.
[יושב ומחשב חשבונות. הזקנה נכנסת, מסדרת, מנקה]
קמתי מן השולחן.

שבי אתי, אשה.
[הזקנה עומדת, קופאת]
שבי, נאכל יחד. נשוחח.
[היא עומדת קפואה. הוא צועד צעד לעברה, היא נרתעת]
ממי את נרתעת? אני בעלך, אני רוצה לשבת איתך, לשוחח בשקט לאור הנר, לתת לזמן לעבור בנעימים.
[היא נרתעת אל הקיר]
וכשהושטתי ידי לחבק אותך או מה...
[מושיט ידיו אליה, היא מסוככת על פניה]
לשם מה, לא אכה. לא היכיתי אף פעם. ואת פחדת לחינם. ורציתי שלא תפחדי, רציתי לעורר פעם אחת בליבך... פעם אחת...
[הזקנה מגחכת גיחוך איום, כובשת את פניה בידיה ומתכווצת בפינה]
ובד בבד היתה בתוכי כל הזמן עוד תמונה אחת, התמונה שיכולה היתה להיות והחמצנו... לו היה הכל אחרת, לו היינו מלכתחילה חיים אחרת... הלא השמחה היתה שורה בבית, את היית אוהבת, ובעיקר, לא פוחדת, ואני הייתי מעלה צחוק על שפתייך...
[הם רוקדים ושרים]
והייתי צובט בפימה שמתחת לסנטרך כמו בפימה של האמא שלי כשהייתי ילד...
[צובט ומושך בפימתה תוך ריקוד, היא מכה בכף ידו במשובה, שניהם רוקדים וצוחקים]
תני, מה איכפת לך, תני... אח, הייתי רוצה לפתח עוד קצת את הנושא על הפימה של אמא שלי... הפיטמה זה עניין לחוד, אבל אחר-כך באה הפימה, הפימה, היא היתה מאוד חשובה לי, אני רוצה שהעולם יֵדע יותר על הפימה של אמא שלי, איך שיחקתי בה ושיחקתי בה, חשבתי שזה יימשך לנצח... וראה זה פלא, הפימה של אמי היא חלה מתוקה ואני צובט ממנה ואוכל ושבע, וכך יום אחר יום... אני צובט ואוכל והיא צומחת מחדש... חִשבוּ כמה חלות אני חוסך לי כל חיי... שבעים שנה כפול שלוש מאות שישים וחמש... אלוהים אדירים, איזו אמא!...
[הריקוד, המוזיקה, השירה, שוככים לאט עד שפוסקים]
אבל התמונה הזאת נעלמה, לא היה לה כוח, חזרה התמונה האחרת, הנוראה, שלא היה מנוס ממנה...
[הזקנה מגחכת גיחוך איום, כובשת את פניה בידיה ומתכווצת בפינה]
אז אמרתי: לשם מה זה החלום הזה, הרי די בעינוי, כל חיינו עברו ככה, ולשם מה עכשיו התזכורת, כמו מהומה נפשית... אבל כוח בתוכי, כוח לועג, חסר רחמים, לא נתן מנוח, וכמו חיטוט בשן כואבת צעדתי אחור, והיא קמה לקראתי...
[הוא צועד אחור, היא קמה ומתייצבת מולו]
ושב הושטתי ידי, ושוב נרתעת והתכווצת בפחד...
[הוא מושיט את ידיו, היא שוב מתכווצת, כובשת את פניה בפינה]
ואמרתי: לא יהיה סוף לעינוי... אך עד מהרה החלו תנועותינו זה מול זו להיות רפות יותר, כמו מחול של שתי בובות סמרטוטים...
[חוזרים שוב על מהלך תנועותיהם]
והתמונה דהתה, האפירה, הוכתמה כתמים עכורים, והנה נעלמה לה...
[הזקנה נעלמת, הזקן שב ושוכב על המיטה]
ותחתיה צץ משהו... אבל מה?... זה היה...
[נכנסים שלושת הכרובים]
כרוב עצוב מה זה היה?

כרוב שמח אטרייה?...

כרוב מבדח פטרייה?...

כרוב שמח חמאה טרייה?...

כרוב מבדח מטרייה?...

כרוב עצוב מה זה היה?...

הזקן היה אותו עניין... שעליו כבר לא אוכל לומר דבר...

[ס ו ף]

# data[].attributes.attachment_link.description
אשכבה | האתר הרשמי של חנוך לוין - מחזאי, במאי, סופר ומשורר

# data[].attributes.attachment_caption
גוסטב | תיאטרון יפו הוא מחזה על זוג הורים שמצפים שבנם ישוב לאחר שנעלם, ואז חוזר וההורים כל כך מאושרים שהם אינם מבינים  מה חווה בנם בהיעלמות, ואז הבן נעלם שוב ושוב, ושום דבר לא כמו שהיה.. עם כל העלמות התנהגות ההורים משתנה כי הם בעצם הורים שכולים. המחזה הזכיר לי את המחזה עד הסוף בכך שבנם ״נעלם״ כמו שאווה ויסמין מדמיינות, שהבנות שלהן נעלמו והן יכולות להחזיר אותם. ובסוף המחזה קשור לשאלה בכך שהמחזה עוסק בהתמודדות עם השכול והאבל של אותם הורים, ונותן תשובה לשאלה.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
תיאטרון יפו | במה לתרבות ערבית-עברית

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
טרגדיה קומית מסקנדינביה על אובדן ושִיבה

אב ואם מתמודדים בקושי עם החלל שהותיר אחריו בנם שנעלם. יום אחד, דפיקה בדלת.
הניסוי התיאטרוני של פרדריק בראטברג שזיכה אותו בפרס איבסן ב-2012, מישיר מבט אל האקסטטיות הממכרת של האבל.
העיבוד של רז וינר מוסיף ובוחן דרכו את האובססיה התרבותית עם הולדת ילדים וקידושם כדרך היחידה לדמיין עתיד. במציאות של מלחמה שהיא שגרה, קריסת מערכות חברתיות ופוליטיות והרס אקולוגי ממאיר, לא קל להכריע מה נורא פחות: הבאת ילד לעולם חסר סיכוי - או הוויתור עליו והחיים עם היעדרו.

מחזה: פרדריק ברטברג
תרגום, עיבוד ובימוי: רז וינר
אם: רוני יעקובוביץ
אב: שחף יפהר
גוסטב: תום אידלסון
עיצוב חלל ותאורה‏: עומר שיזף
‏עיצוב תלבושות: יובל לוי
מוזיקה: אופיר ‏גל
דרמטורגיה: עתליה ישראלי-נבו
הפקה וניהול הצגה: רינה רעים
תמונות: רונית כפיר, רינה רעים, לאון מורוז

תודות: נטע וינר, סתיו מרין, שאול מוגרבי, יוליה גיניס ואורי הירשלר (תאטרון מסתורין), נעה זהבי.
ההצגה בתמיכת מפעל הפיס ומת״ן - מרכז תאטרון ניסויי - פרויקט משותף של קרן יהושע רבינוביץ׳ לאמנויות תל-אביב וקרן רקנאטי.

# data[].attributes.attachment_link.title
גוסטב | תיאטרון יפו

# data[].attributes.attachment_link.description
טרגדיה קומית מסקנדינביה על אובדן ושִיבה. הניסוי התיאטרוני של פרדריק בראטברג שזיכה אותו בפרס איבסן ב-2012 מישיר מבט אל האקסטטיות הממכרת של האבל. עיבוד חדש של רז וינר.

# data[].attributes.headline
מקורות השראה אישיים:

# data[].attributes.subject
מקורות השראה אישיים:

# data[].attributes.attachment_caption
במלך המחזה דיברו הרבה על הנעליים הגדולות והכבדות של הרוצח של מייקה, שבעזרת הנעליים מייקה שמעה אותו והצליחה לברוח, אבל זה לא עזר. הרגשתי שהנעליים היו חלק מאוד משמעותי במחזה, ולכן דמיינתי אותם כדבר גדול וכבד, וכמו תמונה מייקה היא הנערה הקטנה שעומדת שם והרוצח של מייקה הוא בעל הנעליים הגדולות ובעצם בעל הכוח. 

# data[].attributes.attachment_caption
בתמונה רואים אישה הולכת בתוך מסלול, אפשר להבין שאם היא תלך ימינה היא ככל הנראה תיפול, ואותו דבר גם לצד שמאל. אז היא ממשיכה במסלול ישר, הקשרתי אותו למחזה כי ככך אני מדמיינת את אווה, אישה שמפחדת לסטות מהמסלול כי היא יקרה לה משהו, אז היא מעדיפה להמשיך במסלול שהיא מכירה, למרות שהסוף כבר ידוע לה מראש, והמסלול הוא כמו לופ, ללא יציאה.  

# data[].attributes.attachment_caption
בחרתי במשקפיים בגלל שמשקפיים מראות לנו את העולם בצורה טובה יותר, ועוזרות לעיניים לראות בצורה טובה יותר, ולמוח לקלוט והבין דברים שונים לטוב ולרע. אווה עסוקה באבל ובכאב על הבת שלה, והשאלה שלי איך להתמודד עם אבל ילדים, מראה שיכול להיות שברגע שאווה תקבל ״משקפיים״ היא תראה את העולם שונה, ו״תפקח״ את העיניים שלה, ואולי גם תבין מהי דרך ההתמודדות הנכונה עבורה. 

# data[].attributes.attachment_caption
ציפיות, ציפית לכרית יכולה להיות דבר שמגן על הכרית, מסתיר אותה ״מאיך שהיא״ אני חושבת שאווה מנסה לשנות את מי שהיא, כל המחזה מבוסס על הנסיון לא להיות היא, על בריחה דרך גילום דמויות שונת, ובאמת על הנסיון החזק לא להיות מי שהיא ומה שהיא באמת. 

# data[].attributes.attachment_caption
״מבוסס על המציאות״ הרגשתי שזה הלוגו של המחזה, המחזה הוא סיפור שאווה ויסמין יוצרות, ומנסות להפוך ולהשאיר אותו בגדר סיפור, אך הסיפור מבוסס על המציאות. 

# data[].attributes.attachment_caption
הציטוט ״ אני תמיד ידעתי את הסוף לכל סיפור, הרי ממנו התחלתי״ מתאר מאוד טוב את המחזה עד הסוף, במהלך כל המחזה אווה ויסמין יודעות מה יהיה הסוף, ויודעות שכלום לא ישתנה אך בטוחות שאולי הפעם הן יצליחו, לשנות סוף שכבר ידוע מראש. 

# data[].attributes.attachment_caption
במהלך כל המחזה אווה ויסמין ב״מרוץ״ על זמן, הן מגיעות למקום ספציפי, בשעה ספציפית, וצריכות לסיים את הסיפור כמו בכל יום באותה שעה, אז הן נמצאות במין מרוץ על הזמן, הן נלחמות באמת ובזמן שהן צריכות להספיק לשנות את סוף הסיפור, לפני ״שיהיה מאוחר מידי״. 

# data[].attributes.attachment_caption
התמונה הזו לדעתי קשורה למחזה בכך שהרגשתי שהאישה שיושבת שם ומה שעובר לה מעל הראש הוא בלגן, המחשבות שלה לא מפסיקות לרגע, והעובדה שהיא מורידה את הראש מראה קצת על תחושת אשמה, הדמות של אווה מאוד הייתה מלאת מחשבות, נראה כי היא ממש כמו בתמונה לא הפסיקה לחשוב, ויחד עם זאת מציפים אותה כל הרגשות של אשמה, געגועים, ורגשות מעורבים של אבל. 

# data[].attributes.body
השיר fix you של להקת קולדפלי נכתב על ידי כריס מרטין, זמר הלהקה, בשיר מדובר על כאב של מישהו ורצון והצורך לתקן אותו, השיר נכתב עבור אישתו של כריס, והוא כתב את השיר עבורה כיוון שבאותה תקופה התמודדה עם אבל על אביה, השיר דיבר בהקשר לשאלה על הדרך להתמודד עם אובדן, ובנוסף רוב מילות השיר הרגישו את הכאב והאבל שהדמויות במחזה מתמודדות איתם.

# data[].attributes.headline
אסקפיזם הוא בעצם בריחה

# data[].attributes.body
אסקפיזם הוא בעצם בריחה מהמציאות, בתמונה כאן אפשר לראות את האישה במציאות אחרת ובעולם אחר, בזמן שהמציאות שונה. ההקשר למחזה הוא בעצם שכל המחזה הוא הבריחה מהמציאות, המטרה שלו הוא להפוך את המציאות לסיפור ולשנות אותה, ובדומה לתמונה שתי הדמויות בורחות מהמציאות שבהן הן חיות עבור יצירה של זמן אחר, ואולי גם מציאות אחרת.