# data[].attributes.body
Perioada Renașterii marchează o etapă de înflorire a artelor și culturii europene, inspirată de redescoperirea valorilor antichității. În muzică, acest curent s-a manifestat printr-o trecere de la stilul medieval, mai auster și rigid, la unul mai echilibrat, expresiv și orientat spre frumusețea sonoră.

Muzica de tip polifonic era deja cuoscută de compozitorii de la sfârșitul perioadei medivale, însă acum acest mod de compoziție (al liniilor melodice suprapuse) va ajunge la un nivel înalt de rafinament. Din acest motiv perioada renascentistă în muzică mai este cunoscută sub numele de "epoca de aur a polifoniei vocale".

Compozitorii renascentiști și-au dat seama de importanța relației dintre text și muzică, de aceea au căutat să redea expresiv sensul cuvintelor.

Un alt rol important în evoluția muzicii a avut-o apariția notației muzicale. Treptat, s-a renunțat la vechea notație cu neume specifică Evului mediu și s-a adoptat o notație modernă cu note muzicale. Acest lucru a contribuit la apariția unor lucrări muzicale valoroase, compuse de muzicieni profesioniști. Apar astfel primele mari genuri muzicale ale muzicii europene - missa și madrigalul.

# data[].attributes.body
Gen muzical sacru (religios), missa este o lucrare muzicală pentru cor menită să fie cântată în timpul slujbelor catolice. Textul este in limba latină, însă către secolul al XVIII-lea când missa se va transforma in requiem, textele acestora vor fi scrise in limbile țărilor respective. În perioada Renașterii missa este exclusiv a cappella (doar pentru voce) și începând cu Barocul vor fi adăugate si instrumente.Este alcătuită din mai multe părți, de obicei având aceeași structură:

Kyrie – in care textul este redat din doar două cuvinte – “kyrie eleison” care se traduce prin “Doamne miluiește” din slujba ortodoxă.

Gloria – așa cum sugereaza și numele, este secțiunea missei care glorifică pe Dumnezeu și Fiul Său

Credo – partea cea mai lungă a missei este formată din rugăciunea Crezului

Sanctus-Benedictus-Hosanna – sunt imnuri religioase care formează cea de-a patra secțiune a missei

Agnus Dei – ultima secțiune a missei, este de obicei o muzică intr-un caracter solemn desfășurată pe versurile “Agnus Dei, qui tolis peccata mundi, miserere nobis, dona nobis pacem” în traducere – “Mielul lui Dumnezeu care ai luat asupra ta pacatele lumii, mântuiește-ne pe noi si dă-ne nouă pace”

Chiar daca genul missei apare în toate perioadele muzicii, aceasta este caracteristică Renașterii. Prima missa numită “Missa Notre Dame” este atribuită compozitorului francez Guillaume de Machaut in secolul al XIV-lea, deci cu aproximativ doua secole înaintea Renașterii muzicale. În secolul al XVI-lea compozitori ca Johannes Okegem, Josquin de Pres si Guillaume Dufay au compus numeroase misse, însă cel care a desavărșit acest gen a fost italianul Giovanni Pierluigi da Palestrina.

Lucrări importante în genul missei:

-        Missa L’home arme (missa omului înarmat) de Josquin de Pres;

-         Missa brevis de Giovanni Pierluigi da Paletrina;

-        Missa in Si minor de Johann Sebastian Bach;

-        Missa brevis in re major si Marea Missa in Do minor de Wolfgand Amadeus Mozart;

-        “A mass for peace” de Karl Jenkins

-        “Sunrise mass” de Ola Gjeilo

# data[].attributes.body
Madrigalule este genul muzical prin excelență al Renașterii, în special in creațiile compozitorilor italieni si englezi. Compus pentru cor mixt intre 4 si 6-8 voci, nu urmează construcția obișnuită de strofe intercalate cu un refren, ci pentru fiecare strofă există o nouă temă muzicală, ceea ce face din madrigal un gen muzical complex și nu de multe ori foarte dificil de cântat. Madrigalul iși are originile in frottola populară italiană – cea mai răspăndită formă de muzica profană la granița dintre secolele XV si XVI. Madrigalul va fi cântat in toate dialectele întâlnite pe teritoriul Italiei, în engleză si flamandă, astfel că se va diferenția de missă care folosea exclusiv limba latină. Muzica unui madrigal este foarte expresivă și urmărește sensul textului prin tehnica numită madrigalism, prin care compozitorii „pictează” sensul cuvintelor în muzică, adică redau direct imaginea sau emoția textului prin mijloace muzicale.

Exemple clare:

Dacă textul spune „sus”, melodia urcă pe trepte muzicale.

La cuvântul „jos”, vocea coboară.

La „plâns” sau „durere”, apar intervale disonante sau linii melodice descendente, triste.

Cuvântul „repede” poate fi redat prin note scurte și rapide.

La „tăcere”, muzica se oprește brusc.

Au existat două școli importante in creația si raspândirea madrigalului, cea italiana si cea englezească, cu contribuții insemnate venite dinspre țarile flamande si Franța.

Reprezentanți ai madrigalului in Italia:

Claudio Monteverdi – 9 volume de madrigale, considerat cel mai important madrigalist din istoria muzicii; în ultimele volume va integra si instrumente muzicale alături de vocile corale

Gesualdo da Venosa – 6 volume de madrigale - va folosi un limbaj muzical cromatic, unic pentru acea perioadă, care va mai reapărea în muzică de abia în secolul al XIX-lea (este unul din marile mistere ale muzicii)

Reprezentanți ai madrigalului in Anglia:

William Byrd, Thomas Morley, John Dowland – urmează linia madrigalului italian, însă pe versuri ale scriitorilor englezi.