# data[].attributes.body
Hrvatski animirani film koji je osvojio oscara naziva se solorat

# data[].attributes.body
Stjepan Radić
Stjepan Radić izrekao je svoj najpoznatiji govor, zaključen rečenicom “Ne srljajte kao guske u maglu”, na zasjedanju Središnjeg odbora Narodnog vijeća u Zagrebu 24. studenog 1918. godine.Zašto je Stjepan Radić zapravo rekao: “Ne srljajte kao guske u maglu”? (1918.)piše: Dražen Krajcar https://povijest.hr/nadanasnjidan/zasto-je-stjepan-radic-zapravo-rekao-ne-srljajte-kao-guske-u-maglu-1918/

# data[].attributes.body
Prva hrvatska gramatika je bila napravljena pred četri stolječa https://hr.wikipedia.org/

# data[].attributes.body
Živio je 1752.-1827.
Maksimilijan Vrhovac Rakitovečki:  Nadbiskup
https://www.zg-nadbiskupija.hr/nadbiskupija/zagrebacki-nad-biskupi/maksimilijan-vrhovac-rakitovecki-1787-1827
(22.5.2023.)

# data[].attributes.body
Šiško Menčetić živio je od 1457. do 1527. godine.
Naslov članka: Šiško Menčetić
Poveznica članka: https://hr.wikipedia.org/wiki/%C5%A0i%C5%A1ko_Men%C4%8Deti%C4%87
(22. 5. 2023.)

# data[].attributes.body
Hrvatski je postao službeni jezik 1848. godine, to sam pronašla na https://www.sabor.hr/hr/160-godina-od-uvodenja-hrvatskoga-jezika-u-javnu-uporabu(22.5.2023.)

# data[].attributes.attachment_link.title
160 godina od uvođenja hrvatskoga jezika u javnu uporabu | Hrvatski sabor

# data[].attributes.attachment_link.description
U listopadu 2007. godine obilježava se 160 godina od uvođenja hrvatskoga kao službenog jezika u javne službe.

# data[].attributes.body
Ljudevu Gaj 1830. objavio je kratku osnovu horvatsko-slavenskoga pravopisa.
https://sh.wikipedia.org/wiki/Ljudevit_Gaj

# data[].attributes.body
Kristian Novak (Baden-Baden, Njemačka, 14. svibnja 1979.), hrvatski književnik i jezikoslovac, profesor na Filozofskom fakultetu u Rijeci. Dvostruki je dobitnik nagrade Tportala za roman godine (2014. i 2017.), književne nagrade Ksaver Šandor Gjalski te Nagrade Fran Galović.

# data[].attributes.body
Planine je naslov prvog hrvatskog romana, kojeg je napisao i 20. rujna 1536. završio Petar Zoranić, a objavljen je u Mletcima 1569., nakon piščeve smrti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Petar Zoranić ("Veliki Ninjanin"; "Hrvatin") rođen je 1508. godine. Bio je potomak stare plemićke obitelji Tetačić iz Nina koja se pred kraj 15. stoljeća zbog malarije u Ninu i turske opasnosti sklonila u Zadar. U to vrijeme njegova majka Elizabeta (iz plemićkog roda Medulla, iz kojeg potječe i poznati slikar Andrija Medulić) očekivala je dijete. Najraniji podatak o njegovu životu potječe tek iz 1531. godine, kada se spominje kao plaćeni ninski notar, pravnik i sudski pisar, što znači da je najvjerojatnije završio studij pravnih znanosti; vjerojatno u Padovi.

Ne zna se pouzdano točno kada je umro. Postoje određene indicije o njegovoj smrti, a zadnji podatak o njegovom životu je iz 1543. godine. Pretpostavlja se da je umro nakon 1543. godine, ali svakako prije 1569. godine kad su tiskane , jer da je bio živ vjerojatno bi izmijenio svoju posvetu iz 1536. godine Matiji Matijeviću, ninskom kanoniku, koji je u vrijeme kada se djelo tiskalo već bio mrtav.

Književno stvaralaštvo

Zoranić je poznat kao pisac prvog hrvatskog romana iz 1536. godine (godinu dana prije pada Klisa; u vrijeme kad su Turci duboko zašli u naše krajeve; nakon Bitke na Mohačkom polju i prve opsade Beča). Pastoralni roman ( putopisni elementi) izašao je u Mletcima, 1569. godine i to je jedino njegovo sačuvano djelo (uz dva izgubljena za koje se zna: "Ljubveni lov" i "Vilenica"). Djelo nepoznatog autora, pastirska ekloga iz 16. stoljeća kupljena 1970-ih godina 20. stoljeća u Londonu pripisuje se njegovim djelima. Njegov roman svjedoči o temeljitoj humanističkoj i teološkoj naobrazbi koju je najvjerojatnije stekao u Dominikanskom općem učilištu u Zadru (ponovno otvorenom krajem 1495. godine, nakon što je dvadesetak godina prekinulo s radom zbog ratnih opasnosti - pad Bosne i prodor Turaka do Zadarskih zidina). Roman Planine sadrži ljubavne pjesme. Po tim umetnutim pjesmama Zoranić je suvremeni petrarkist. Djelo je domoljubnog karaktera i oslikava Hrvatsku rastrgnutu između dvaju osvajača: "kad s jedne strane Turci, a s druge Mlečani napadaju narod da ga unište, a narod se ne da".

Zoranić je pripadao krugu književnika koji su doprinijeli tomu da Zadar, uz Hvar, Korčulu, Split i Dubrovnik, postane jednim od glavnih središta hrvatske renesansne književnosti (poput Brne Karnarutića ili Jurja Barakovića).

"(...) nastali prije Planina; za njih se zna samo po naslovima: spominju se u Planinama, u poglavlju "Perivoj od slave" (20. poglavlje)"

Vanjske poveznice

# data[].attributes.attachment_link.description
Petar Zoranić ("Veliki Ninjanin"; "Hrvatin") rođen je 1508. godine. Bio je potomak stare plemićke obitelji Tetačić iz Nina koja se pred kraj 15. stoljeća zbog malarije u Ninu i turske opasnosti sklonila u Zadar. U to vrijeme njegova majka Elizabeta (iz plemićkog roda Medulla, iz kojeg potječe i poznati slikar Andrija Medulić) očekivala je dijete.

# data[].attributes.body
Dinko Šimunović rođen je 1.rujna 1873 u Kninu.
https://hr.wikipedia.org/wiki/Dinko_%C5%A0imunovi%C4%87

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Rođen je 1. rujna 1873. godine u Kninu. Završio je učiteljsku školu 1892. u Arbanasima te radio kao učitelj u Hrvacama ( 1892.- 1900.) i u Dicmu ( 1901.- 09.), te do umirovljenja 1927. u Obrtničkoj školi u Splitu. 1929. godine se seli u Zagreb. Pozornost kritike privukao je nedovršenom pripoviješću " Mrkodol" ( 1905.) u zadarskom Lovoru, a ubrzo se uvrstio u vodeće noveliste hrvatske moderne.

Svoje novelističke radove objedinio je u zbirkama "Mrkodol" ( 1909.), Đerdan ( 1914.), Sa Krke i sa Cetine ( 1930.). Posmrtno je objavljena i zbirka Posmrtne novele ( 1936.). Zanimljivo je kako su u Šimunovićevim djelima glavni junaci pretežito žene (Rudica, Duga, Đerdan, Muljika itd.). Najpoznatije pripovijetke su mu Muljika ( 1906.), Duga ( 1907.) te Alkar ( 1908.). Godina 1911. i 1923. napisao je dva romana - Tuđinac i Porodica Vinčić te 1918. tiskao dijelove nedovršenog romana Beskućnici. Umro je u Zagrebu 3. kolovoza 1933. godine.

Njegova proza iz Dalmatinske zagore impresivna je i slikovita s jakim epskim i tananim lirskim portretima. Pojedine Šimunovićeve novele vrhunska su ostvarenja u hrvatskoj književnosti. Idealnim spojem narodnoga i umjetnoga, za čim je gotovo uzalud težila starija hrvatska pripovjetka, ostvario je posve osebujan tip novele koji u najboljim primjercima čuva trajnu svježinu.

Poznata djela (izbor)

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Mrežna mjesta

# data[].attributes.attachment_link.description
Rođen je 1. rujna 1873. godine u Kninu. Završio je učiteljsku školu 1892. u Arbanasima te radio kao učitelj u Hrvacama ( 1892.- 1900.) i u Dicmu ( 1901.- 09.), te do umirovljenja 1927. u Obrtničkoj školi u Splitu. 1929. godine se seli u Zagreb. Pozornost kritike privukao je nedovršenom pripoviješću " Mrkodol" ( 1905.)

# data[].attributes.body
Pamučna industrija u Dugoj Resi, poduzeće za proizvodnju tekstila i odjeće osnovano 1884. https://tehnika.lzmk.hr/pamucna-industrija-duga-resa-duga-resa/(22.5.2023.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Objavljeno: .

Ažurirano: 10. lipnja 2022.

Pamučna industrija Duga Resa, poduzeće za proizvodnju tekstila i odjeće osnovano 1884. u Dugoj Resi. Osnovao ga je bečki veletrgovac Josef Jerusalem kupivši mlin na Mrežnici te, dogradivši ondje nove zgrade, pokrenuo 1885. pod nazivom Kraljevska zemaljska ovlašćena pamučna predionica i tkaonica u Dugoj Resi. Okolnosti koje su uvjetovale osnivanje tvornice bile su dobra željeznička veza s riječkom lukom kao i prometna veza s unutrašnjošću, te mogućnost korištenja jeftine radne snage uz dovoljnu količinu vode potrebne za tehnološki proces. Proizvodnja je u početcima bila promišljena tako da zadovolji tamošnje seosko stanovništvo koje je tražilo razmjerno grube materijale, pa su se proizvodile uglavnom sirova, bijeljena i obojena pređa. Predionica je tada imala oko 5000 vretena, a tkaonica 60 tkalačkih strojeva. Potrebnu pogonsku snagu davale su dvije vodne turbine, svaka od po 150 KS (110,25 kW). Godine 1889. predionica je uništena u požaru, a nova je otvorena potkraj 1890. s više od 12 000 vretena. Tijekom razvoja tvornica je uspjela postići kvalitetu zbog koje su njezini proizvodi postali poznati u zemlji i inozemstvu, o čemu svjedoče odlikovanja dobivena na izložbi u Budimpešti 1896. i Parizu 1900. Vodeći poduzeće iz Beča, Jerusalem je 1896. sjedište formalno prenio u Budimpeštu te ga preimenovao u Domaća tvornica predenja i tkanja pamuka Duga Resa d. d., prepustivši dio dionica Peštanskoj komercijalnoj banci. Kupnjom automatskih tkalačkih strojeva 1901. poduzeće je dobilo jednu od prvih automatskih tkaonica u Srednjoj Europi. Godine 1912. sklopljen je ugovor s karlovačkom električnom centralom u Ozlju za dobavu električne energije.

Uoči I. svj. rata tvornica je zapošljavala više od 3000 radnika. U ratnome razdoblju proizvodnja je bila preorijentirana za vojne potrebe (vojničko rublje, zavojni materijal, platno za šatore, vreće za pijesak, medicinska vata i sl.), a nakon rata u poduzeće se ponovno investiralo modernizacijom, povećanjem i izgradnjom novih pogona. U sastav tvornice 1929. ušla je Zagrebačka tvornica čarapa Mira d. d., osnovana 1921. Time je tvornica dobila novi pogon, pletionicu sa 107 pletaćih strojeva i 105 radnika. U sklopu tvornice Mira je ostala do 1946., kada je preseljena u Samobor i udružena s tvornicom čarapa Standard iz Karlovca. U razdoblju između dvaju svjetskih ratova dugoreška tvornica je dosegnula proizvodni maksimum 1937., kada je u punoj iskorištenosti kapaciteta proizvela 15,2 milijuna metara tkanina i 4500 tona industrijske pređe. Tijekom II. svj. rata ponovno je proizvodila materijal potreban vojsci.

Godine 1945. promijenila je naziv u Pamučna industrija Duga Resa, a zapošljavala je oko 2000 radnika. U tvornici se proizvodila pređa od svih vrsta pamuka, konac, stijenje za svijeće, vata za pokrivače, različita pamučna roba, tkanine za hlače, uniforme i odijela, platno za jedra, ručnici, stolnjaci, ubrusi i dr. Godišnja proizvodnja je 1960-ih u odnosu na 1930-e bila gotovo udvostručena: u prosjeku je iznosila 32 milijuna metara tkanina i 7500 tona industrijske pređe. Od 1973. u tvornici se ponovno proizvodilo pletivo. Tvornica je 1984. zapošljavala 4390 radnika koji su udruživali rad u sedam OOUR˗a i dva RZ˗a. U općini Duga Resa ona je činila 80% svih ekonomskih veličina i ondje bila osnova razvoja. Uz pogon tkaonice u Generalskom Stolu, izvan Duge Rese nalazio se pogon lake konfekcije za proizvodnju radne odjeće u Bosiljevu. Od polovice 1980-ih poslovanje tvornice bivalo je sve slabije, a problem opskrbe pamukom uzrokovan nelikvidnošću radne organizacije sve prisutniji. Unatoč tomu 1989. puštena je u rad nova linija tada najsuvremenijih tkalačkih strojeva Sulzer˗Rüti. Godine 1990. radna snaga bila je gotovo prepolovljena, proglašen je stečajni postupak koji je završen potkraj iste godine.

Tijekom Domovinskoga rata 1991. tvornica je pretrpjela znatna oštećenja, no unatoč tomu u tom razdoblju nije prekinula s radom. U drugoj polovici 1980-ih u prosjeku je izvozila oko 30% ukupne proizvodnje na inozemno tržište, a početkom 1990-ih gotovo polovicu ukupne proizvodnje. Programom pretvorbe 1994. pretvorena je u dioničko društvo, no u izmijenjenim društveno-gospodarskim uvjetima proizvodnja je sve više slabjela, poslovala je s gubitcima, a broj zaposlenih se kontinuirano smanjivao. Godine 2002. pokrenut je stečajni postupak, koji je dovršen 2015. gašenjem poduzeća.

Pamučna industrija Duga Resa znatno je utjecala i na urbanistički razvoj Duge Rese. Za smještaj radnika iz daljih područja od kraja XIX. st. do 1930-ih u gradu su podignute radničke kolonije Kasar i Insel s mnoštvom stanova i kuća te više građevina javne namjene (bolnica, škola, trgovina). Izgradnja se nastavila i poslije II. svj. rata, a poduzeće se brinulo i za uređenje ulica, kanalizaciju, uličnu rasvjetu i dr. Za potrebe poduzeća 1945. u Dugoj Resi je osnovana industrijska tekstilna škola, prva takve vrste u Hrvatskoj.

# data[].attributes.attachment_link.description
Objavljeno: . Ažurirano: 10. lipnja 2022. Pamučna industrija Duga Resa, poduzeće za proizvodnju tekstila i odjeće osnovano 1884. u Dugoj Resi. Osnovao ga je bečki veletrgovac Josef Jerusalem kupivši mlin na Mrežnici te, dogradivši ondje nove zgrade, pokrenuo 1885. pod nazivom Kraljevska zemaljska ovlašćena pamučna predionica i tkaonica u Dugoj Resi.

# data[].attributes.body
Autor dijela "Vodič kroz galaksiju za autostopere" je Douglas Adams.
22.5.2023.
https://mvinfo.hr/knjiga/20/vodic-kroz-galaksiju-za-autostopere - mvinfo.hr

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Douglas Adams

Nakladnik: Zagrebačka naklada

Prijevod: Milena Benini

12/2004.

206, meki uvez

ISBN 9536996553

Moderna vremena više se ne bave prodajom knjiga, potražite ih u knjižarama, antikvarijatima ili u knjižnicama.

Kad Arthur Dent jednog četvrtka ostane bez kuće, otkriva da to nije ni približno najgore što mu se može dogoditi. Jer, kad ustanovite da je vaš najbolji prijatelj zapravo izvanzemaljac s jednog malog planeta u blizini Betelgeza i da je zaglavio na Zemlji samo da bi napisao članak o njoj za " Vodič kroz galaksiju za autostopere", svijet vam se suštinski promijeni. Kad se zatim još pojave i Vogonci, koji razruše Zemlju da bi napravili mjesta za galaktički brzovozni put, stvari se nimalo ne poprave. Ali to je tek početak: Arthura još očekuje susret s odmetnutim galaktičkim predsjednikom Zaphodom Beeblebroxom, vožnja brodom s pogonom beskonačne nevjerojatnosti, i mnoštvo drugih avantura i peripetija prema kojima će gubitak kuće - pa i planeta - djelovati bezazleno...

Već i ovaj kratki sažetak sa korica knjige vrlo vjerno dočarava, mada samo u naznakama, po čemu se Adamsov roman razlikuje od uobičajene SF produkcije. Ova je knjiga proizašla iz istoimenog radio-serijala (upravo ga ovih tjedana BBC radijski i online reprizira), kojeg je Adams počeo pisati 1977. godine, i koji je ubrzo stekao kultni status, da bi poslijedvije godine Adams prema istom napisao i roman. Planetarni uspjeh "Vodiča..." leži u autorovom poigravanju s općim mjestima SF žanra i njihovom parodiranju - Adams je žanru znanstvene fantastike ubrizgao neophodnu dozu duhovitosti, istovremeno razotkrivajući mnoge njegove mane i vrline. Cijeli niz bizarnih i karikaturalnih likova, kako ljudi tako i svemiraca, šašavi dijalozi prepuni jezičnih "vratolomija" svojevrsni su autorov podsmijeh žanru, ali istovremeno i potvrda samog žanra koji je dosegnuo doba zrelosti da pojedini autori o njemu progovaraju i na parodijski način.

I za kraj, kratka napomena o hrvatskom prijevodu naslova: ako se pitate tko još koristi auto u galaktičkim putovanjima, objašnjenje je jednostavno - prevoditelj je mogao prevesti naslov i s "Vodič za stopere...", jer engleski izraz "hitch hiker" ne označava i vrstu vozila koje se "stopira", no kako je kod nas "autostoper" uvriježena varijanta, nije bilo potrebno i dodatno zbunjivati čitatelje. Ionako to Adams čini u dovoljnoj mjeri na stranicama romana.

Douglas Adams, britanski pisac znanstveno-fantastičnih romana, rođen je u Cambridgeu 1952. godine. Diplomirao je i magistrirao u Cambridgeu, a bavio se svime i svačim - radeći kao čistac kokošinjca, zidar, tjelohranitelj, bolnički nosač, režiser te radijski producent.

Svjetsku je slavu stekao zahvaljujući znanstveno-fantastičnom romanu, remek djelu "Vodič kroz galaksiju za autostopere" (The Hitch Hiker's Guide to the Galaxy), prodanom u više od 15 milijuna primjeraka u cijelom svijetu. Ponukan njegovim uspjehom Adams je napisao i nekoliko nastavaka poput "Restorana na kraju svemira", "Doviđenja, i hvala za sve one ribe", "Život, univerzum i sve ostalo", a po njemu je snimljena i TV serija, postavljana kazališna predstava, a Adams je pred smrt radio i na scenariju za film.

Jedna od tajni njegovog uspjeha jest ono famozno nadrealističko spajanje nespojivog. Adams je spojio science fiction, prije njega žanr zamorno ozbiljan, s fascinantnim engleskim humorom.

Umro je 2001. godine u SAD-u od srčanog udara u 49. godini života i iza sebe ostavio ožalošćeno mnoštvo obožavatelja svojeg djela.

© Bilješke o knjigama izrađene su na osnovu informacija dobivenih od nakladnika i njihove dodatne uredničke obrade temeljem uvida u sadržaj knjige, te se kao takve ne smiju prenositi bez prethodnog dogovora s uredništvom portala.

# data[].attributes.attachment_link.title
Douglas Adams: Vodič kroz galaksiju za autostopere

# data[].attributes.attachment_link.description
Ako se pitate tko još koristi auto u galaktičkim putovanjima, objašnjenje je jednostavno - prevoditelj je mogao prevesti naslov i s 'Vodič za stopere..."' jer engleski izraz 'hitch hiker' ne označava i vrstu vozila koje se 'stopira', no kako je kod nas 'autostoper' uvriježena varijanta, nije bilo potrebno i dodatno zbunjivati čitatelje.

# data[].attributes.body
Pavao Pavličić rođen je 16. kolovoza 1946. godine u Vukovaru.
https://hr.wikipedia.org/wiki/Pavao_Pavli%C4%8Di%C4%87

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pavao Pavličić ( Vukovar, 16. kolovoza 1946.), hrvatski je akademik, književnik, književni znanstvenik, prevoditelj i scenarist, istaknut po pisanju kriminalističkih romana za djecu i odrasle.

Pavao Pavličić rođen je 16. kolovoza 1946. godine u Vukovaru gdje je završio osnovnu školu i gimnaziju. Godine 1969. na Filozofskom fakultetu Zagrebačkoga Sveučilišta diplomirao je komparativnu književnost i talijanski jezik, a doktorirao je 1974. godine tezom iz područja metrike ( Sesta rima u hrvatskoj književnosti: književnoteorijski i književnohistorijski aspekti).

Od 1970. godine zaposlen je na Filozofskom fakultetu u Zagrebu gdje je redoviti profesor na Odsjeku za komparativnu književnost.

Član suradnik Razreda za književnost HAZU bio je od 3. prosinca 1992. do 30. siječnja 1997. godine a redoviti je član Razreda za književnost HAZU od 30. siječnja 1997. godine.

Književno i znanstveno stvaralaštvo

Književni i znanstveni interesi kod njega su podjednako zastupljeni i isprepliću se. Kao znanstvenika, Pavličića zaokupljaju teme iz starije hrvatske književnosti i literarne teorije. Iz tog područja objavio je veći broj rasprava i nekoliko knjiga: Rasprave o hrvatskoj baroknoj književnosti ( 1979.), Književna genologija ( 1983.), Stih u drami, drama u stihu ( 1985.), Sedam interpretacija ( 1986.), Poetika manirizma ( 1988.), Stih i značenje ( 1993.), Barokni stih u Dubrovniku ( 1995.), Moderna hrvatska lirika (1999.), Hrvatski dramski stih (2000.), Barokni pakao: rasprave iz hrvatske književnosti (2003.) i dr.

Neraskidiva veza Pavličićeva znanstvenog i književnog interesa može se i "pročitati" iz njegovih romana. Naime, gotovo svi njegovi glavni junaci imaju nekakve veze s njegovim zvanjem. Tako u romanu Koraljna vrata filolog odlazi na Lastovo pregledati stare spise među kojima će pronaći dva izgubljena pjevanja Gundulićeva . U Rupi na nebu glavni lik je prevoditelj (Pavličić je prevodio talijanske dolcestilnoviste) koji otkriva zagrebačke gornjogradske podzemne hodnike, a u njegovom romanu Numerus clausus u središtu pozornosti je student književnosti kao pripovjedač i njegov prijatelj, student medicine.

Već u Pavličićevoj novelističkoj fazi (treća zbirka pripovjedaka Dobri duh Zagreba) primijećena je stanovita promjena u njegovom pisanju koja je postala njegova trajna odlika: miješanje fantastike i postupaka karakterističnih za kriminalistički roman. Naime, u osnovi većine Pavličićevih romana je struktura enigme, a fantastične elemente koristi pri stvaranju zapleta. Osim strukture enigme i fantastičnih elemenata, u njegovim romanima uočljivi su i postupci karakteristični za tzv. zabavnu književnost: dinamična fabula (puna neočekivanih obrata), jednostavan izraz, plošni likovi, odnosno likovi svedeni na funkcije koje imaju u strukturi zapleta.

Knjige su mu prevađane na slovački i češki. Roman Večernji akt 1981. godine bio je proglašen knjigom godine.

Pavao Pavličić autor je scenarija za filmove:

Cjelokupan opus do ožujka 2016. (ukupno 95 djela)

1. Lađa od vode, Zagreb 1972., Beograd 2003.

2. Vilinski vatrogasci, Zagreb 1975.

3. Dobri duh Zagreba, Zagreb 1976., 1996., 1999., 2003., 2004., 2005., 2006.,2008., 2011. (dva izdanja)

4. Radovi na krovu, Beograd 1984.

5. Skandal na simpoziju, Split 1985.

6. Kako preživjeti mladost, Zagreb 1997.

7. Otrovni papir, Zagreb 2001.

8. Tko je to učinio? (sabrane kriminalističke priče), Zagreb 2006.

1. Plava ruža, Zagreb 1977.; 2001.

2. Stroj za maglu, Zagreb 1978., Rijeka 1995.

3. Umjetni orao, Zagreb 1979., 2004.

4. Večernji akt, Zagreb 1981., 1982., 1983., 1984.,1990., 1997., 1999., 2014.

5. Slobodni pad, Zagreb 1982.

6. Eter, Zagreb 1983.

7. Kraj mandata, Zagreb 1984.

8. Čelični mjesec, Zagreb 1985.

9. Trg slobode, Zagreb 1986.

10. Krasopis, Zagreb 1987.

11. Rakova djeca, Zagreb 1988., 2001.

12. Sretan kraj, Zagreb 1989.

13. Koraljna vrata, Zagreb 1990., 1996., 2004., 2008.

14. Rupa na nebu, Zagreb 1992.

15. Nevidljivo pismo, Zagreb 1993.

16. Škola pisanja, Zagreb 1994.

17. Diksilend, Zagreb 1995.

18. Zaborav, Rijeka 1996.

19. Pokora, Zagreb 1998.

20. Numerus clausus, Zagreb 1998.

21. Nepovrat, Zagreb 1999.

22. Pasijans, Zagreb 2000.

23. Pjesma za rastanak, Zagreb 2000.

24. Kronika provincijskog kazališta, Zagreb 2002.

25. Tužni bogataš, Zagreb 2002., 2003., 2004.

26. Melem, Zagreb 2003., 2004.

27. Mrtva voda, Zagreb 2003.

28. Krvnik u kući, Zagreb 2004.

29. Odbor za sreću, Zagreb 2004.

30. Zmijska serenada, Zagreb 2005.

31. Devet spomenika, Zagreb 2006.

32. Cvijeće na vjetru, Zagreb 2007.

33. Literarna sekcija, Zagreb 2008.

34. Trajanovo pravilo, Zagreb 2009.

35. Žive igračke, Zagreb 2009.

36. Stara ljubav, Zagreb 2010.

37. Brda se miču, Zagreb 2011.

38. Muzej revolucije, Zagreb 2012.

39. Krvna veza, Zagreb 2014.

40. Crveno pile, Zagreb 2014.

41. Tri petka u travnju, Zagreb 2015.

42. Tajno ime, Zagreb 2015.

43. Vlasnik, glasnik, hodočasnik, 2015.

1. Trojica u Trnju, Zagreb 1984., 1987., 1992. 1996., 1999. 2008., 2014.

2. Zeleni tigar, Zagreb 1986., 1990., 2005., 2007.

3. Petlja, Zagreb 1988., 2005., 2007., 2008., 2011.

4. Lopovska uspavanka, Zagreb 1992.

5. Mjesto u srcu, Zagreb 1996., 2000.

6. San koji se ponavlja, Zagreb 2001.

1. Dunav, Zagreb 1983., 1992., 1999., 2008.

2. Šapudl, Zagreb 1995., 2014.

3. Kruh i mast, Zagreb 1996., Split-Zagreb 2003.

4. Vodič po Vukovaru, Zagreb 1997.

5. Vesele zgode djeda i bake, Zagreb 2000.

6. Vukovarski spomenar, Zagreb 2007.

7. Bilo pa prošlo, Zagreb 2011.

8. Narodno veselje, Zagreb 2013.

1. Zagrebački odrezak, Zagreb 1985.

2. Inventura, Zagreb 1989.

3. Prolazna soba, Zagreb 1992.

4. Leksikon uzaludnih znanja, Rijeka 1995.

5. Zagrebački trgovi, Zagreb 1998. (suautor Pavao Cajzek)

6. Ulica me odgojila, Zagreb 2004.

7. Knjiški moljac, Zagreb 2009.

8. Ljetno kino, Zagreb 2013.

1. Sve što znam o krimiću, Beograd 1990., Zagreb 2008.

2. Svoj svome, Zagreb 1992.

3. Rukoljub, Zagreb 1995., 2001.

4. More i voda, Zagreb 2014.

1. Rasprave o hrvatskoj baroknoj književnosti, Split 1978.

2. Književna genologija, Zagreb 1983.

3. Stih u drami & drama u stihu, Zagreb 1985.

4. Sedam interpretacija, Rijeka 1986.

5. Poetika manirizma, Zagreb 1988.

6. Stih i značenje, Zagreb 1993.

7. Barokni stih u Dubrovniku, Dubrovnik 1995.

8. Studije o Osmanu, Zagreb 1996.

9. Moderna hrvatska lirika, Zagreb 1999.

10. Hrvatski dramski stih, Split 2000.

11. Barokni pakao, Zagreb 2003.

12. Skrivena teorija, Zagreb 2006.

13. Epika granice, Zagreb 2007.

14. Mala tipologija moderne hrvatske lirike, Zagreb 2008.

15. Petnaest riječi, Zagreb 2011.

16. Vrijeme u pjesmi, Zagreb 2011.

17. Moderna alegorija, Zagreb 2013.

18. Uvod u Marinkovićevu prozu, Zagreb 2014.

1. Na slovenski: Večerni akt (Večernji akt), prev. Bilka Matė, Ljubljana 1984. Lepopis (Krasopis), prev. Đurđa Strsoglavec, Ljubljana 2009.

2. Na makedonski: Етер (Eter), prev. Ljube Cvetanovski, Skopje 1986.

3. Na slovački: Zlatá ruža, Prístroj na hmlu, Umelý orol, (Plava ruža, Stroj za maglu, Umjetni orao), prev. Ján Jankovič, Bratislava 1986.

4. Na rumunjski: Clarobscur (Večernji akt), prev. Octavia Nedelcu & Adrian Costea, Bucuresti 1991.

5. Na bugarski: Стоманената луна (Čelični mjesec), prev. Kristina Makaveeva, Hemus, Sofija, 1992.

6. Na danski: Ørnen (Umjetni orao), prev. Henning Mørk, Århus 1994.

7. Na francuski: La calligraphie (Krasopis), prev. Ljiljana Huibner-Fuzellier & Raymond Fuzellier, Boulogne 1994.

8. Na češki: Večerní akt (Večernji akt), prev Dušan Karpatský, Praha 1997.

9. Na slovački: Večerný akt (Večernji akt), prev. Ján Jankovič, Bratislava 2006.

10. Na njemački: Die Donau (Dunav), prev. Tamara Marčetić, Klagenfurt 2008.

1974.: nagrada A.B. Šimić za zbirku pripovijesti Vilinski vatrogasci

1974.: Nagrada Večernjeg lista za kratku priču (II.)

1981.: NIN-ova nagrada za roman Večernji akt

1983.: Nagrada Politikinog zabavnika za roman Trojica u Trnju

1986.: nagrada Ksaver Šandor Gjalski za roman Trg slobode

1990.: nagrada Goran za roman Koraljna vrata

1994.: nagrada Miroslav Krleža za roman Nevidljivo pismo

1995.: nagrada Ksaver Šandor Gjalski za memoarsku prozu Šapudl

1996.: nagrada Judita za Studije o Osmanu

1996.: nagrada Josip i Ivan Kozarac za cjelokupni doprinos

1997.: nagrada Grigor Vitez za roman za djecu Mjesto u srcu

1997.: Nagrada Mato Lovrak za roman za djecu Mjesto u srcu

2001.: nagrada Josip i Ivan Kozarac za roman Pasijans

2003.: Nagrada Večernjeg lista za kratku priču (I.), Što da se radi s Krležom?

2008.: Nagrada Matice hrvatske za književnu i umjetničku kritiku "Antun Gustav Matoš", za knjigu Mala tipologija moderne hrvatske lirike

2013.: nagrada Ksaver Šandor Gjalski za roman Muzej revolucije

2014.: Nagrada Večernjeg lista za kratku priču (I.) Ugovor s Viragom

2014.: nagrada Zvane Črnja za memoarsku prozu Narodno veselje

2015.: nagrada Josip i Ivan Kozarac za roman Tri petka u travnju

Osobni život

Godine 1985. na književnoj večeri u Osijeku upoznao je Julijanu Matanović, knjževnicu koja je tri godine prije kao studentica napisala negativnu novinsku kritiku za njegov roman Slobodni pad. Pavličić je 1989. godine bio član vijeća pri njezinoj obrani magisterija. Matanović je 1995. godine bila urednica njegove knjige Diksilend u Biblioteci HIT. Surađivali su i kao predavači na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Nakon dvogodišnje ljubavne veze vjenčali su se u prosincu 2017. godine u Osijeku, u kojem je Matanović provela svoju mladost.

1. Pavličić, Pavao, Leksikon Marina Držića, leksikon.muzej-marindrzic.eu, pristupljeno 12. travnja 2020.

2. HAZU: akademik Pavao Pavličić, pristupljeno 12. travnja 2020.

3. Pavao Pavličić, Eter. Biblioteka HIT: Znanje, Zagreb 1983., str. 236.

4. Zagrebački trgovi / fotografije Pavao Cajzek ; tekst Pavao Pavličić, katalog.kgz.hr, pristupljeno 25. srpnja 2017.

5. Стоманената луна Павличич, Павао ; Макавеева, Кристина прев. София : Хемус 1992, primo.nalis.bg, pristupljeno 25. srpnja 2017.

6. Nagrade Matice hrvatske za 2008., matica.hr, pristupljeno 9. svibnja 2019.

7. Jagoda Zamoda, Julijana Matanović i Pavao Pavličić: Vjenčanje i novi život u Osijeku Gloria, 24. prosinca 2017. (pristupljeno 28. prosinca 2017.)

# data[].attributes.attachment_link.description
Pavao Pavličić ( Vukovar, 16. kolovoza 1946.), hrvatski je akademik, književnik, književni znanstvenik, prevoditelj i scenarist, istaknut po pisanju kriminalističkih romana za djecu i odrasle. Pavao Pavličić rođen je 16. kolovoza 1946. godine u Vukovaru gdje je završio osnovnu školu i gimnaziju. Godine 1969.

# data[].attributes.body
Vladimir Nazor rođen je 30. svibnja 1876 na Braču u Postiri.
Wikipedia
https://hr.wikipedia.org/wiki/Vladimir_Nazor
(22.5.2023.)

# data[].attributes.body
Dobriša Cesarić rođen je 10. siječnja 1902. godine u Požegi
22.5.2023. Wikipedija https://hr.wikipedia.org/wiki/Dobri%C5%A1a_Cesari%C4%87

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dobriša Cesarić rođen je u Požegi 10. siječnja 1902. godine. Rodio se u obitelji Đure Cesarića (1868.-1919.), šumarskog inženjera, i majke Marije Cesarić, rođene Marković (1873.-1956.). Djetinjstvo provodi u Osijeku gdje završava osnovnu školu i dva niža razreda gimnazije. Tijekom Prvoga svjetskog rata 1916. godine došao je u Zagreb, gdje je završio gimnaziju, a nakon mature 1920. godine upisuje pravo, a nakon godinu dana filozofiju.

Od 1924. do 1926. godine radi u arhivu HNK u Zagrebu, a od 1929. do 1941. godine kao knjižničar u Higijenskom zavodu i lektor u Školi narodnoga zdravlja. Nakon uspostave NDH radi u Ministarstvu narodne prosvjete i to u Uredu za hrvatski jezik a nakon Drugoga svjetskog rata radi u Nakladnom zavodu Hrvatske te kao urednik u izdavačkom poduzeću Zora. Bio je redoviti član JAZU (Razred za književnost) od 1951. godine te 1962. predsjednik Društva književnika Hrvatske. Dobriša Cesarić, jedan od najvećih hrvatskih pjesnika svih vremena, umro je u Zagrebu 18. prosinca 1980. godine.

Pokopan je na zagrebačkome groblju Mirogoju.

Književno stvaralaštvo

U književnosti se prvi put, kao četrnaestogodišnjak, pojavio 1916. godine pjesmom "I ja ljubim" koja je objavljena u zagrebačkom omladinskom listu Pobratim. Prvu zbirku pjesama Lirika objavljuje 1931. godine i za nju dobiva nagradu Jugoslavenske akademije. Surađuje u mnogim listovima i književnim časopisima, kao što su: Pobratim, Književna republika, Savremenik, , Hrvatska revija, Vienac... Objavljuje književne prikaze.

Pjesničko djelo Dobriše Cesarića sadrži desetak knjiga pjesama i prepjeva.

Dobriša Cesarić ušao je u talijansku antologiju svjetske lirike "Poeti del mondo", te u njemačku antologiju suvremene europske lirike a njegove pjesme prevedene su na mnoge svjetske jezike.

Dobitnik je književne nagrade Vladimir Nazor 1964. godine i Goranovog vijenca 1976. godine. Dobriša Cesarić umro je 18. prosinca 1980. godine u Zagrebu.

Njegove pjesme su izraz izvornog doživljaja, nisu nastale nekim verbalnim oponašanjem unaprijed postavljene stereotipne forme. Njegove pjesme prirodno teku. Pa čak i kad, naoko, izgledaju "sklepane", iza njih stoji misao, ideja, nisu slijed slučajnosti već unutrašnjih misaonih slika, izljev iskrenih emocija.

Može se reći da Cesarićeva lirika ima još jednu osobinu koja se čini ne samo rijetkom nego i usamljenom u poeziji prošlog stoljeća na našim prostorima. To su povremeni, ali veoma uvjerljivi pjesnikovi pokušaji da se ponovo oživi radost i u sferi umjetnosti iz koje je, kao neki nedostojni motiv, odavno potisnuta. Karakteristično je da se ovakve ideje obično pojavljuju u pjesnikovim motivima predvečerja i noći - u ambijentima u kojima je kod drugih pjesnika stvarana najtamnija poezija. Mnoge Cesarićeve strofe iz zamračenog pejzaža velegrada niču pred našim očima kao neki flouroscentni cvjetovi (U suton, Slavlje večeri...).

Među velikim hrvatskim liričarima, Cesarić je jedan od onih koji je vjerojatno napisao i najmanje. Za više od pola vijeka napisao je svega stotinjak pjesama od kojih rijetko koja prelazi na sljedeću stranicu. Svi su izgledi da je mnogo "suza i riječi" ostalo sakriveno u Cesariću, sakriveno od ostalog svijeta, da je pjesma "Sakrivena bol" pjesma o njemu samom.

Lirika, Zagreb, 1931.

Spasena svjetla, Zagreb, 1938.

Izabrani stihovi, Zagreb, 1942.

Pjesme, Zagreb, 1951.

Knjiga prepjeva, Zagreb 1951.

Osvijetljeni put, Zagreb, 1953.

Tri pjesme, Zagreb, 1955.

Goli časovi, Novi Sad, 1956.

Proljeće koje nije moje, Zagreb, 1957.

Izabrane pjesme, Zagreb, 1960.

Poezija, Skoplje, 1965.

Moj prijatelju, Zagreb, 1966.

Slap, izabrane pjesme, Zagreb, 1970.

Svjetla za daljine, Beograd, 1975.

Izabrana lirika, Beograd, 1975.

Izabrane pjesme i prepjevi, Sarajevo, 1975.

Pjesme. Memoarska proza, Zagreb, 1976. (Pet stoljeća hrvatske književnosti, knj. 113.)

Voćka poslije kiše, Zagreb, 1978.

Spasena svjetla, Zagreb, 1985.

Srebrna zrnca u pjesniku, Zagreb, 1985.

Balada iz predgrađa, Zagreb, 1992.

Povratak, Zagreb, 1995.

Kadikad, Zagreb, 1997.

Dobriša Cesarić. Pjesme., ABC naklada, Zagreb, 2007.

Izabrana djela, (prir. Vinko Brešić), 2. dopunjeno izd., Matica hrvatska, Zagreb, 2008.

U Požegi se od 2003. godine održavaju Dani Dobriše Cesarića, na kojima se dodjeljuje hrvatska pjesnička nagrada koja nosi njegovo ime, nagrada Dobriša Cesarić.

U Osijeku je 2011. godine prigodom aktivnosti Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti osječkoga Zavoda, u godini 150.-te obljetnice Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti, na osječkom Filozofskom fakultetu, upriličena svečana akademija posvećena liku i djelu akademika Dobriše Cesarića.

1. ↑ Cesarić, Dobriša. 1,0 Izabrana djela, prir. Vinko Brešić, 2. dopunjeno izd., Zagreb: Matica hrvatska, 2008., ISBN 978-953-150-298-6, str. 31., str. 192.

„U "Kritici" izlazi pjesma Buđenje šume potpisana njegovim pravim imenom: Dobroslav Cesarić."

1,1

2. ↑ 2,0 Biografija: Dobriša Cesarić (Arhivirano 26. studenoga 2011.), essekeri.hr, preuzeto 26. rujna 2011.2,1 2,2

3. ↑ 3,0 Tko je tko u NDH: Hrvatska 1941. - 1945., Minerva, Zagreb, 1997., ISBN 953-6377-03-9, str. 69.3,1 3,2 3,3

4. ↑ 4,0 HAZU: akademik Dobriša Cesarić, pjesnik, preuzeto 26. rujna 2011.4,1 4,2 4,3

5. ↑ Gradska groblja Zagreb - C, pristupljeno 11. listopada 2015.

6. ↑ worldcat.org: Pjesme ; Memoarska proza, preuzeto 8. prosinca 2012.

7. ↑ HAZU: Akademija posvećena Dobriši Cesariću, sib.hr, 19. svibnja 2011., preuzeto 26. rujna 2011.

Mrežna mjesta

# data[].attributes.attachment_link.description
Dobriša Cesarić rođen je u Požegi 10. siječnja 1902. godine. Rodio se u obitelji Đure Cesarića (1868.-1919.), šumarskog inženjera, i majke Marije Cesarić, rođene Marković (1873.-1956.). Djetinjstvo provodi u Osijeku gdje završava osnovnu školu i dva niža razreda gimnazije. Tijekom Prvoga svjetskog rata 1916.

# data[].attributes.body
Slavko Kolar je živio od 1. prosinca 1891. – Zagreb, 15. rujna 1963.
Izvor: Wikipedija, Slavko Kolar
https://hr.wikipedia.org/wiki/Slavko_Kolar

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Slavko Kolar ( Palešnik pokraj Garešnice, 1. prosinca 1891. - Zagreb, 15. rujna 1963.) bio je hrvatski književnik i filmski scenarist. Najpoznatija djela su mu: (koju je i sam režirao, uz pomoć redatelja Ante Babaje) i Svoga tela gospodar.

Završio je odjel za književnost i kroatistiku na Sveučilištu u Zagrebu. Nakon povratka u rodni Palešnik napisao je roman Breza nastao po istinitoj priči koja se tog ljeta dogodila u selu. Stekavši slavu romanom Breza vraća se u Zagreb gdje neko vrijeme predaje kroatistiku. U hrvatskoj je književnosti bilo relativno malo pisaca koji su u svoja književna djela unosili elemente humora i satire kao jednog posebnog vidnog kuta sagledavanja određenih društvenih zbivanja. U 19. stoljeću bilo ih je svega nekoliko: Stanko Vraz, Ante Kovačić i Silvije Strahimir Kranjčević koji su napisali nekoliko uspjelih satiričnih ostvarenja, dok humorističkih elemenata nalazimo povremeno u djelima Janka Jurkovića, Vilima Korajca, Augusta Šenoe i Josipa Eugena Tomića. Tematika njegovih pripovijetki se u potpunosti uklapa u najznačajnije tijekove hrvatske književnosti tridesetih godina kada je primarnu preokupaciju pisaca zaokupila problematika sela ili provincije s naglašenim socijalnim akcentom, Kolar se od ostalih svojih suvremenika razlikuje upravo po tom svom specifičnom pristupu toj istoj tematici.

Slavko Kolar je za života objavio više od stotinu radova. U Sabranim djelima (izdanje Matice hrvatske iz 1970.) se brojkama navode:

Uz to je u njegovoj posmrtnoj ostavštini pronađeno dosta neobjavljenih materijala.

# data[].attributes.attachment_link.description
Slavko Kolar ( Palešnik pokraj Garešnice, 1. prosinca 1891. - Zagreb, 15. rujna 1963.) bio je hrvatski književnik i filmski scenarist. Najpoznatija djela su mu: (koju je i sam režirao, uz pomoć redatelja Ante Babaje) i Svoga tela gospodar . Završio je odjel za književnost i kroatistiku na Sveučilištu u Zagrebu.

# data[].attributes.body
Radoslav Lopašić (Karlovac, 20. svibnja 1835. – Zagreb, 25. travnja 1893.), bio je hrvatski povjesničar, po struci pravnik. Bio je povjesničar skromnog ponašanja, ali prebogatih vrela intelektualne snage. Zvali su ga "Živi arhiv".[1] Bio je akademik u Hrvatskoj akademiji znanosti i umjetnosti, gospodarski potpredsjednik Matice hrvatske i autor velikog broja historiografskih članaka i više knjiga o povijesti Hrvata. izvor - Wikipedija, https://hr.wikipedia.org/wiki/Radoslav_Lopa%C5%A1i%C4%87 (22.5.2023.)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Radoslav Lopašić ( Karlovac, 20. svibnja 1835. - Zagreb, 25. travnja 1893.), bio je hrvatski povjesničar, po struci pravnik. Bio je povjesničar skromnog ponašanja, ali prebogatih vrela intelektualne snage. Zvali su ga "Živi arhiv". Bio je akademik u Hrvatskoj akademiji znanosti i umjetnosti, gospodarski potpredsjednik Matice hrvatske i autor velikog broja historiografskih članaka i više knjiga o povijesti Hrvata.

Radoslav Lopašić rođen je u Karlovcu 1835. godine. Otac Mirko bio je karlovački gradski sudac, u vrijeme Radoslavovoga rođenja načelnik. Oca je izgubio 1838. godine, a nedugo nakon toga 1843. godine i majku Magdalenu rođenu Dobrilović. Za osmogodišnjega Radoslava brinuo se njegov polubrat Liberat (Ladislav) Lopašić, koji je preuzeo skrbništvo nad Radoslavom. Nakon pohađanja karlovačke i zagrebačke gimnazije, 1856. godine upisao je Pravoslovnu akademiju (današnji Pravni fakultet Sveučilišta u Zagrebu). Zbog krhkog zdravlja i lošeg predznanja, studij nikada nije završio, nego je pravo nastavio izučavati privatno.

Lopašić je 1860. godine izabran za karlovačkog općinskog glavara. Već ga je iste godine ban smijenio s položaja zbog članka objavljenog u Narodnim novinama. Na prijedlog zagrebačkog velikog župana Ivana Kukuljevića Sakcinskog, Lopašić je 1861. godine imenovan pristavom (pomoćnim sudskim službenikom) severinskog kotara, gdje je sudac tada bio Josip pl. Vranyczany. Nakon Vranyczanyjeve smrti 1866. godine Lopašić je imenovan na njegovo mjesto te postaje severinskim kotarskim sucem. Tijekom obavljanja službe brinuo se za pučke škole i sirotinju, za što je dobio priznanje zemaljske vlade 1868. godine. Godine 1871. imenovan je podbilježnikom Zagrebačke županije. Izabran je u odbor Matice hrvatske 1877. godine te je bio njezinim potpredsjednikom sve do smrti. Postao je dopisnim članom Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti (tada JAZU) 21. prosinca 1883. godine.

Nakon dugotrajne bolesti, umirovljen je 1891. godine. Za vrijeme dopusta i mirovine posvetio se znanstvenom radu te pripremao brojna djela za tisak.

Umro je 25. travnja 1893. godine, ostavivši neobjavljenim mnogo prikupljenog materijala. Pokopan je na zagrebačkome groblju Mirogoju.

Karlovac: poviest i mjestopis grada i okolice, Poučna knjižnica Matice hrvatske, knj. 6, Matica hrvatska, Zagreb, 1879. (repr. Matica hrvatska Karlovac, Karlovac, 1993.)

Žumberak: crte mjestopisne i poviestne, Tisak Dioničke tiskare, Zagreb, 1881.

Križanić-Turanj: u slavu devetdesetgodišnjega rodjendana (19. rujna 1882.) presv. i preč. gospodina Jurja Križanića ...: (sa slikom Križanić-Turnja), Tisak Dioničke tiskare, Zagreb, 1882.

Novi Grad na Dobri: (sa slikom), Tisak Dioničke tiskare, Zagreb, 1882.

Obćina draganićka, Tiskara Narodnih novinah, Zagreb, 1883.

Uspomena na put u Slunjsku krajinu god. 1865., Tisak Dioničke tiskare, Zagreb, 1883.

Spomenici hrvatske Krajine, knjiga I. od god. 1479. do 1610., Monumenta spectantia historiam Slavorum meridionalium, knj. 15, Jugoslavenska akademija znanosti i umjetnosti, Zagreb, 1884.

Nikola Jurišić, Tisak Dragutina Albrechta, Zagreb, 1884.

Spomenici hrvatske Krajine, knjiga II. od god. 1610. do 1693., Monumenta spectantia historiam Slavorum meridionalium, knj. 16, Jugoslavenska akademija znanosti i umjetnosti, Zagreb, 1885.

Dva hrvatska junaka: Marko Mesić i Luka Ibrišimović: sa 7 slika, Matica hrvatska, Zagreb, 1888. (Dva hrvatska junaka: Marko Mesić i Luka Ibrišimović / napisao Radoslav Lopašić., Bibliofilska izdanja. Niz Reprinti, knj. 12, Kršćanska sadašnjost, 1989.)

Spomenici hrvatske Krajine, knjiga III. od god. 1693. do 1780. I u Dodatku od g. 1531. do 1730., Monumenta spectantia historiam Slavorum meridionalium, knj. 20, Jugoslavenska akademija znanosti i umjetnosti, Zagreb, 1889.

Bihać i Bihaćka krajina: mjestopisne i poviestne crtice, Matica hrvatska, Zagreb, 1890. (2. izd. 1943.)

Oko Kupe i Korane: mjestopisne i povjestne crtice: sa dvadeset i tri slike i jednom zemljopisnom kartom, dopunio Emilij Laszowski, Matica hrvatska, Zagreb, 1895. (repr. Gradska biblioteka "Ivan Goran Kovačić", [1988.])

Urbar modruški od god. 1486., Knjižnica Ogranka Matice hrvatske Ogulin, knj. 5, Ogranak Matice hrvatske, Ogulin, 1997. ISBN 953-96363-4-5 (priredio)

1. Petar Vukelić, Kako se živjelo u doba kmetstva, , br. 581, 9. lipnja 2016., pristupljeno 26. listopada 2021.

2. Milan Grlović, Zaslužni Hrvati XIX st., Reprint izd. 1898.-1900., Tiskara Rijeka, Rijeka, 1992.: Radoslav Lopašić 1835. - 1893.

3. Gradska groblja Zagreb - L, Inačica izvorne stranice arhivirana 14. kolovoza 2016., gradskagroblja.hr, pristupljeno 5. studenoga 2016.

4. Urbar modruški od god. 1486. / priredio Radoslav Lopašić ; prilozi Eduard Hercigonja, Ivan Tironi, katalog.kgz.hr, pristupljeno 6. studenoga 2016.

Vanjske poveznice

# data[].attributes.attachment_link.description
Radoslav Lopašić ( Karlovac, 20. svibnja 1835. - Zagreb, 25. travnja 1893.), bio je hrvatski povjesničar, po struci pravnik. Bio je povjesničar skromnog ponašanja, ali prebogatih vrela intelektualne snage. Zvali su ga "Živi arhiv". Bio je akademik u Hrvatskoj akademiji znanosti i umjetnosti, gospodarski potpredsjednik Matice hrvatske i autor velikog broja historiografskih članaka i više knjiga o povijesti Hrvata.

# data[].attributes.body
Dragojla Jarnjević rođena je 4.siječnja 1812 godine. Rođena je u Karlovcu

# data[].attributes.body
Martin Luther King dobio Nobelovu nagradu za mir – 1964.

https://povijest.hr/nadanasnjidan/martin-luther-king-dobio-nobelovu-nagradu-za-mir-1964/
(22.5.2023)

# data[].attributes.body
Još Hrvatska ni propala hrvatska je domoljubna budnica koju je napisao Ljudevit Gaj, a uglazbio Ferdo livadić
1833. godine. Izvorno napisana je pod naslovom Horvatov sloga i zjedinjenje,[1] a nastala je potkraj 1832. godine.[1]

Wikipedia(22.5.2023)

# data[].attributes.body
Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskoga književnog jezika

Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskoga književnog jezika, izjava sastavljena 9. III. 1967. u Matici hrvatskoj
Citiranje:
Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskoga književnog jezika. Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje. Leksikografski zavod Miroslav Krleža, 2021. Pristupljeno 22. 5. 2023. <http://www.enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=14285>.