# data[].attributes.headline
Місця пов'язані з Сковородою 

# data[].attributes.subject
Місця пов'язані з Сковородою 

# data[].attributes.body
Будинок у якому жив Г. Сковорода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Маєток Щерби́ніна, флігель, колишній будинок священника Якова Правицького або Садиба Сковороди чи Садибний дім Правицьких - будинок та садиба в селищі Бабаї Харківського району, де у 1770-х роках мешкав відомий український філософ і педагог Григорій Сковорода та створив тут півтора десятки творів своїх легендарних "Байок Харківських".

Перший, ще дерев'яний, будинок садиби зведений в 1760-ті роки, тоді ж був закладений сад. У 1780-ті роки багатий бабаївський поміщик Петро Щербинін збудував муровану Архангело-Михайлівську церков, а перетворив сад на регулярний парк, зв'язаний з лісовим угіддям. У ті ж роки в садибі збудовано оранжерею, де серед іншого зрощувалась велика кількість ананасів[1]. Вірогідно, архітектором всіх цих перетворень був Йоган Віганд[2].

За іншою інформацією кам'яний будинок у середині XVIII століття збудовано на кошти багатого землевласника Петра Щербиніна. Існує також версія, що Щербинін прибудував свій маєток до флігеля, де жив священник і учень філософа Яків Правицький - настоятель Архангело-Михайлівської церкви в Бабаях Харківського району. Вони були приятелями по Київській академії. Григорій Сковорода товаришував з обома, гостював у будинку, тут створив збірку "Байки Харківські"[3]. Зокрема, в одному з листів до "люб'язного друга" Панаса Панкова, філософ повідомив, що перебував у Бабаях: раніше написав 15 байок, а тут "умножил ониє в половіну". Також тут він написав дві філософські праці: "Діалог, або Розмова про давній світ" та "Розмова п'яти подорожніх про істинне щастя в житті"[4]. Григорій Сковорода був дуже вдячний Петру Щербиніну, який йому допоміг влаштуватися до Харківського колегіуму[3][5][6].

Садибу Правицьких на початку ХІХ ст. продали його спадкоємці дворянському роду Щербиніних, які володіли місцевими землями. У 1820-ті роки дійсний статський радник Олександр Щербинін збудував новий кам'яний садибний дім та істотно розширив економічний двір. У 1820-1830-х роках у Щербиніних тут гостювали брат російського письменника Олександра Пушкіна Лев Сергійович, товариш поета барон Антон Дельвіг. Згодом будинок зберігався завдяки перебуванню в ньому Григорія Сковороди. У своїй садибі Щербиніни залишили сімейний архів, про який згадували історики початку ХХ ст., коли вся садиба належала Флоттам[1].

У радянський час у садибі була контора місцевого колгоспу "Червоний партизан". Згодом до садиби заселили жителів Бабаїв. Однак й надалі будівля належить КСП "Червоний партизан"[1]. У 2005 році директорка Харківського музею керамічної плитки та сантехніки Софія Проскура (фірма "Техногрес") перевезла плитку зі старовинної печі цього будинку до свого музею, щоб кераміка таким чином не була назавжди втрачена у садибі, яка руйнується. Місцеве управління культури залишило запити без відповіді, а голова КСП "Червоний партизан", на балансі якого перебуває будинок, дав згоду на вивезення керамічної плитки[1].

На початку XXI століття у лівій стороні й далі живуть люди, хоча вона перебуває в аварійному стані. Права сторона пустує, вона декілька разів горіла, тому вщент зруйнована[3][7].

На відновлення споруди з обласного бюджету чотири рази Бабаївській селищній раді виділялися кошти, проте жодного разу садибу Сковороди не реконструювали, і вона далі руйнується. Кошти виділялися наприкінці року, тому місцева влада не встигала їх реалізувати, і вони поверталися в обласний бюджет. Станом на 2021 рік вартість реставраційних робіт становила 8,5 мільйона гривень. У червні 2021 року на сесії харківської облради виділили кошти на відновлення споруди. Потім оголосили тендер на проведення консерваційно-аварійних робіт. Харківські архітектори підготували проєкт цих робіт[3][8].

19 жовтня 2021 року Харківський окружний адміністративний суд задовольнив позов обласної прокуратури до Височанської селищної ради щодо неналежного утримання цієї садиби у Бабаях. Цим рішення суд зобов'язав селищну раду: виконати умови охоронного договору від 26.12.2016 № 17, зокрема: "привести до належного санітарного, протипожежного та технічного стану об'єкт культурної спадщини - пам'ятку місцевого значення ... шляхом здійснення протиаварійних, консерваційних, реставраційних, ремонтних робіт"[9]. Прокурор Максим Клиновець у позові зазначав, що селищна рада не виконала умови охоронного договору, "що може привести до руйнування [садиби] у разі їх неусунення". У 2020-2021 роках неодноразово виділялися кошти для розроблення проєктної документації на проведення першочергових протиаварійних та консерваційних робіт. Височанський селищний голова повідомляв Департамент, що у садибі мешкають люди, та "проводиться робота щодо їх розселення". Департамент культури та туризму позов прокуратури підтримав[10][11]

Садиба Щербиніних у Бабаях являє собою суміш декількох різних стилів. Разом з першим дерев'яним будинком, зведеним у 1760-ті роки, заклали сад. У 1780-ті роки розпланували регулярний парк, зв'язаний з лісовими угіддями. Розбито доріжки, одна з яких вела до невеликих лісових озер-ставків. У 1780-ті роки в садибі збудовано оранжерею. У 1820-тих роках Щербиніни розширили економічний двір та звели новий кам'яний будинок, а також службові приміщення, домову церкву. Окрім будинку Правицьких в Бабаях збережені також у занедбаеному стані службові будівлі, частково домова церква та дерев'яний сарай (конюшні) та винний льох бід будинком[1].

На початку 1970-х років будинку Правицьких надали статусу пам'ятки місцевого значення та взятий під охорону держави (охоронний номер 1435). З 2008 року вона входить до переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації[12].

На стіні будинку встановлена меморіальна табличка з підписом "У цій садибі в 70-х роках 18 ст. жив видатний український філософ, письменник-демократ Григорій Савич Сковорода. Тут написані "Байки Харківські"[3].

У жовтні 2021 року волонтери зняли аматорський фільм про цю садибу - "Сковорода у Бабаях. Мрії". Головна мета - намагання привернути увагу до історичної пам'ятки та врятувати її від руйнування[13].

2023-01. Відео // pravda, 3 січня 2023

2023-01. Пошкоджена пам'ятка: як в будинку, де жив Сковорода на Харківщині, живуть люди // Софія Цвєткова, Дмитро Гребінник. suspilne.media, 2 січня 2023 21:54

2021-10. Харків'яни зняли фільм, щоб привернути увагу до аварійної садиби, де жив Сковорода // Тетяна Кривоніс, suspilne.media, 15 жовтня 2021 19:17

2021-06. На Харківщині руйнуються дві садиби, пов'язані зі Сковородою // ukrinform, 24.06.2021 04:50

2021-04. На Харківщині розвалюється садиба, де бував Григорій Сковорода - чому чиновники її не відновлюють // Харків. 08.04.2021 21:11

# data[].attributes.attachment_link.title
Будинок, у якому жив Г. С. Сковорода (Бабаї) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Маєток Щерби́ніна, флігель, колишній будинок священника Якова Правицького або Садиба Сковороди чи Садибний дім Правицьких - будинок та садиба в селищі Бабаї Харківського району, де у 1770-х роках мешкав відомий український філософ і педагог Григорій Сковорода та створив тут півтора десятки творів своїх легендарних "Байок Харківських".

# data[].attributes.headline
Києво-Могилянська академія 

# data[].attributes.subject
Києво-Могилянська академія 

# data[].attributes.body
Місце навчання

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ки́єво-Могиля́нський колегіум - навчальний заклад, який існував у Києві з 1632 по 1817 рр. Першопочатково заснована митрополитом Петром Могилою як Києво-Братська колегія, в другій половині XVII ст. отримала статус академії. За часи існування була одним з найбільших та найвидатніших навчальних осередків у Східній Європі.

Невдовзі після проголошення незалежності, давня академія була відновлена[1] розпорядженням голови Верховної Ради на теренах її історичної території як Університет Києво-Могилянська Академія. Крім університету, правонаступниками себе також вважають Київська духовна академія і семінарія та Київська православна богословська академія[2][3][4].

Петро Могила

Києво-Могилянська академія була заснована на базі Київської братської школи, яка 1615 року отримала приміщення від волинської шляхтянки Галшки Гулевичівни. Деякі вчителі Львівської та Луцької братських шкіл переїхали викладати до Києва. Школа мала підтримку Війська Запорозького і, зокрема, гетьмана Сагайдачного[5].

У вересні 1632 року об'єдналися Київська братська і Лаврська школи. У результаті було створено Києво-Братську колегію. Київський митрополит Петро Могила побудував в ній систему освіти за зразком єзуїтських навчальних закладів. Велика увага в колегії приділялася вивченню мов, зокрема польської та латини (мова викладання). Станових обмежень для отримання освіти не було. Згодом колегія іменувалася Києво-Могилянською на честь свого благодійника та опікуна. Рівень навчання - академічний.[6]

Згідно з Гадяцьким трактатом 1658 року між Річчю Посполитою і Гетьманщиною колегії надавався статус академії і вона отримувала рівні права з Ягеллонським університетом. Після входження українських земель у склад Московського царства статус академії був підтверджений у грамотах російських царів Івана V 1694 року та Петра I 1701 року[7].

За час існування Києво-Могилянської академії, з її стін вийшло багато відомих випускників. Варто додати, що майже всі майбутні гетьмани України - Іван Виговський, Юрій Хмельницький, Павло Тетеря, Яким Сомко[8], Іван Брюховецький, Петро Дорошенко, Дем'ян Многогрішний, Михайло Ханенко, Іван Самойлович, Іван Мазепа, Пилип Орлик, Іван Скоропадський, Павло Полуботок, Данило Апостол, переважна більшість полкової, сотенної старшини, провідники Запорожжя - Кость Гордієнко, Іван Глоба, Володимир Сокальський і багато-багато інших - вихованці Києво-Могилянської академії[9].

Тут навчалися архітектор Іван Григорович-Барський, композитори Артемій Ведель та Максим Березовський, філософ Григорій Сковорода та науковець Михайло Ломоносов. Авторитет та якість освіти в академії також приводили сюди іноземних студентів: росіян і білорусів, волохів, молдаван, сербів, боснійців, чорногорців, болгар, греків та італійців. Вихованці академії часто продовжували освіту в університетах Європи, оскільки, згідно з європейською традицією, викладання проводилось латиною[10].

Незважаючи на намагання випускників перетворити академію на сучасний університет, за розпорядженням уряду, указом Синоду від 14 серпня 1817 року Академію було закрито[11]. Натомість у 1819 році в приміщеннях Києво-Могилянської академії була створена Київська духовна академія.

Києво-Могилянська академія та її вихованці. Гравюра XVIII ст.

Ніхто за життя Петра Могили не називав колегію (академію) "Могилянською", ні польські королі, ні московські царі. Це сталося вже понад двадцять років після його смерті. Вперше цю назву знаходимо в грамоті короля Польщі Михаїла Корибута Вишневецького (внучатого небожа Петра Могили, сина Яреми, онука Раїни Могилянки) в 1670 році: "Ми нашою королівською владою дозволили, після такого тяжкого руйнування і спустошення, відновити помянуту Києво-Могилянську колегію і в ній школи".

За часів свого існування Київську академію називали на честь своїх благодійників. Крім Києво-Могилянської, на честь Петра Могили, її називали також Могило-Заборовською, на честь Рафаїла Заборовського[12]. За часів гетьмана Івана Мазепи академію також називали Могилянсько-Мазепинською[13].

Навчання в академії було відкритим для всіх станів суспільства. Рік починався 1 вересня, але студентів приймали також пізніше протягом року. Викладова мова - латинська.[6]

Процес навчання в Київській Академії тривав дванадцять років. Предмети поділялися на так звані ординарні та неординарні класи. До ординарних належали: фара, інфіма, граматика, синтаксима, поетика, риторика, філософія та богослов'я. В неординарних класах викладались грецька, польська, німецька, французька, єврейська та російська мови, історія, географія, математика (курси включали алгебру, геометрію, оптику, діоптрику, фізику, гідростатику, гідравліку, архітектуру, механіку, математичну хронологію), музика, нотний спів, малювання, вище красномовство, медицина, сільська та домашня економіка. В 1751 р. в академії почали викладати російську мову та поезію, в 1784 р. було заборонено читати лекції українською мовою[14][15].

Випускникам академії надавався сертифікат з підписами ректора та префекта.

В академії відбувалися регулярні поетичні змагання з декламації віршів відомих поетів, а також власних віршів. Найбільш вправних віршотворців вшановували лавровими вінками та присвоювали звання "лавроносного поета" (лауреата).[16]

Банкнота 500 гривень, 2015

Поштова марка присвячена Києво-Могилянській академії, 1992 рік.

Києво-Могилянська академія та заклади-наступники згадуються в творах художньої літератури. В повісті Миколи Гоголя "Тарас Бульба" сини Тараса Бульби були студентами академії[17]. Київська академія згадується в двох романах Павла Загребельного, "Я, Богдан" та "Південний комфорт"[18][19]. Київська духовна академія фігурує в творах "Хмари" Івана Нечуй-Левицького та "Печерські антіки" Миколи Лєскова[20][21]. В поемі "Бояриня" Лесі Українки один з головних дійових осіб - Степан - випускник Київської академії[22].

В 1992 р. було випущено поштову марку з зображенням Києво-Могилянської академії[23]. Староакадемічний корпус академії зображено на купюрі в 500 гривень, а також на логотипах Українського наукового інституту Гарвардського університету та Інституту української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського НАН України.

Випускники та професори старої Києво-Могилянської академії відіграли важливу роль в освітньому та професійному житті України. Багато хто з козацької старшини та гетьманів Запорізького козацтва навчалися тут. До випускників зокрема належали Іван Мазепа, Пилип Орлик, Павло Полуботок, Іван Скоропадський та Іван Самойлович. Університет довгий час був також важливою релігійною школою, звідси вийшли такі відомі християнські діячі як Степан Яворський, Феофан Прокопович і Дмитро Ростовський. Протягом 17 та 18 ст. КМА була колискою культурного життя України та Російської імперії. Декілька поколінь художників, архітекторів, музикантів та науковців були виховані в ній, наприклад архітектор Іван Григорович-Барський, композитор Артемій Ведель, філософ Григорій Сковорода та науковець Михайло Ломоносов. Після перетворення в Київську духовну академію навчальний заклад зберіг свою міжнародну репутацію як центр православної релігійної освіти.

1. ↑ 25 років тому була відроджена Києво-Могилянська академія

2. ↑ G. Gajecky, The Kiev Mohyla Academy and the Hetmanate in Omeljan Pritsak and Ihor Sevcenko, eds. "The Kiev Mohyla Academy (Commemorating the 350th Anniversary of Its Founding, 1632-1982)." Harvard Ukrainian Studies. vol. VIII, no. 1/2. Cambridge, MA, 1985. (англ.)

3. ↑ а б Києво-Могилянська Академія... - С. 996.

4. ↑ Декреты царей Ивана и Петра датированный 11 января 1694, декрет царя Петра датированный 26 сентября 1701. Памятники изданные Киевской временной комиссией, 2:488-97. (рос.)

5. ↑ Газін В. В. Яким Сомко: на шляху до гетьманської булави (політичний портрет діяча періоду руїни Української козацької держави) // Вісник Кам'янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка. Історичні науки / ред. кол.: В. С. Степанков (відп. ред.), Л. В. Баженов, В. П. Газін та ін.. - Кам'янець-Подільський : Кам'янець-Поділ. нац. ун-т ім. І. Огієнка, 2008. - Вип. 1. - С. 44-54. (укр.)

6. ↑ На шляхах історії // Києво-Могилянська академія в іменах XVII-XVIII ст.: Енциклопедичне видання / відп. ред. В. С. Брюховецький, наук. ред., упоряд. З. І. Хижняк. - Київ: Вид. "Києво-Могилянська академія", 2001. - C. 15. - 736 c. - ISBN 966-518-132-7.

7. ↑ В. М. Нічик, З. І. Хижняк, Києво-Могилянська академія та українсько-німецькі культурні зв'язки, К.: Вид. дім "КМ Академія", 2000

8. ↑ З. І. Хижняк, В. К. Маньківський, Історія Києво-Могилянської академії - К.: Вид. дім "КМ Академія" 2003.

9. ↑ Хижняк З. І., Маньківський В. К. С. 63.

10. ↑ Хижняк З. І., Маньківський В. К. С. 65.

11. ↑ Хижняк З. І., Маньківський В. К. С. 74.

12. ↑ Хижняк З. І., Маньківський В. К. С. 76.

13. ↑ Видавничий дім Марка України. Архів оригіналу за 2 січня 2008.

М. В. Яременко. Києво-Могилянська академія, Київська братська школа, Київський колегіум, Київська академія, Київська духовна академія, Національний університет "Києво-Могилянська академія" [Архівовано 6 Жовтня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2007. - Т. 4 : Ка - Ком. - С. 183. - 528 с. : іл. - ISBN 978-966-00-0692-8.

Києво-Могилянська Академія // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995. - ISBN 5-7707-4049-3. - Т. 3. - С. 996-997.

Києво-Могилянська академія в іменах. XVII-XVIII ст. (1500 імен). - К.: Вид. дім "КМ Академія", 2001. - 736 с.

З. І. Хижняк, В. К. Маньківський. Історія Києво-Могилянської академії. - К.: Видавничий дім "КМ Академія", 2003.

Яременко М. В. "Академіки" та "Академія". Соціальна історія освіти і освіченості в Україні XVIII ст. - Харків: Акта, 2014. (рецензія [Архівовано 2 Квітня 2015 у Wayback Machine.])

В.Микитась. Давньо-українські студенти і професори - К., 1994.

В. Аскоченский. Киев с древнейшим его училищем Академией - К., 1856.

М. Берлинский. Краткое описаніе Кіева: содержащее историческую перечень сего города, такъ же показанїе достопамятностей и древностей онаго / М. Ф. Берлинский. - Санктпетербургъ: Типографія Департамента народного просвѣщенія, 1820. - 204 с. : ил., карты.

Сильвестр. Заповіт митрополита Петра Могили (1647) / Сильвестр єпископ Лубенський та Миргородський (проф. С. Гаєвський). - Корнберг: Криниця ; На чужині, 1947. - 18 с.

Ісидор Іван Патрило. Педагогія Київсько-Могилянської академії : 1631-1817 : [дисертація] / отець Іван Патрило. - [Мюнхен : б. в., 1944]. - 178 с. - Ксерокопія.

С. Т. Голубев. Кіевскій митрополитъ Петръ Могила и его сподвижники : (опытъ историческаго изследованія) [факсимільна репродукція] / С. Голубев. - Київ : Типографія Г.Т. Корчакъ-Новицкаго : 1883-1898. Типографія С.В. Кульженко, - 2 т.

Н. Мухин. Кієво-братскій училищный монастырь: историческій очеркь (писано на Евгеніе-Румянцевскую премію) / Н. Мухинь. - К. : Типографія Г. Т. Корчакь-Новицкаго, 1893. - 407 с. : ил.

Кудрявцев, Петро Павлович. Освітні мандрівки вихованців Київської академії за кордон у XVIII ст. : [окрема відбитка] / Петро Кудрявцев. - [Київ : б. в., 1914?]. - С. [286]-294. - Окрема відбитка.

В. М. Нічик, З. І. Хижняк. Києво-Могилянська академія та українсько-німецькі культурні зв'язки, К.: Вид. дім "КМ Академія", 2000.

Ф.Корчмарик. Духовні впливи Києва на Московщину в добу Гетьманської України - Нью-Йорк, 1964.

К.Харлампович. Малороссийские влияния на великорусскую церковную жизнь [Архівовано 11 Лютого 2022 у Wayback Machine.], 1914.

В. Русанівський. (редактор). Роль Києво-Могилянської академії в культурному єднанні слов'янських народів: збірник наукових праць.-К. : Наукова думка, 1988. - 183 с. - ISBN 5-12-000143-2.

М.Андрущенко. Парнас віршотворний: Києво-Могилянська академія і український літературний процес XVIII ст. / НАН України; Інститут літератури ім. Т. Г. Шевченка. - К. : Українська книга, 1999. - 208с. - ISBN 966-7219-07-0.

Sydorenko, Alexander (1977). The Kievan Academy in the Seventeenth Century. Ottawa: University Of Ottawa Press. ISBN 0-7766-0901-7.

Kortschmaryk, Frank B. The Kievan Academy and Its Role in the Organization of Russia at the Turn of the Seventeenth Century [Архівовано 1 Грудня 2020 у Wayback Machine.]. New York, Shevchenko Scientific Society, 1976. 96 p. (English Section Vol. 13)

Omeljan Pritsak and Ihor Sevcenko, eds. "The Kiev Mohyla Academy (Commemorating the 350th Anniversary of Its Founding, 1632-1982)." Harvard Ukrainian Studies. vol. VIII, no. 1/2. Cambridge, MA, 1985.

S.M.Horak. The Kiev Academy. A Bridge to Europe in the 17th Century .- East European Quarterly, vol. 2, 2, 1968.

В. П. Шульга (укладач). Києво-Могилянська академія: матеріали до бібліографічного покажчика літератури з фондів Наукової бібліотеки НаУКМА / Вип. 1. - К.: Видавничий дім "КМ Академія" 2002.[недоступне посилання з квітня 2019]

Хижняк З. И. Киево-Могилянская академия. - Киев, 1988.

* Богоявленський монастир

# data[].attributes.attachment_link.title
Києво-Могилянська академія (1632-1817) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ки́єво-Могиля́нський колегіум - навчальний заклад, який існував у Києві з 1632 по 1817 рр. Першопочатково заснована митрополитом Петром Могилою як Києво-Братська колегія, в другій половині XVII ст. отримала статус академії. За часи існування була одним з найбільших та найвидатніших навчальних осередків у Східній Європі.

# data[].attributes.headline
Глухівська співоча школа

# data[].attributes.subject
Глухівська співоча школа

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Глу́хівська співо́ча шко́ла - спеціальна школа, що існувала в середині 18 століття у Глухові, яка готувала придворних співаків.

Школа була заснована за іменним указом імператриці Анни Іванівни від 1729 року і проіснувала до кінця 18 століття. Основною метою цієї школи було постачання професійних співаків до імператорського двору.

Щоб набирати із усієї Малої Росії із церковників, також із козацьких та міщанських дітей і з інших і утримувати завжди в тій школі до 20 осіб, вибираючи, щоб найліпші голоси були, і веліти їхньому регенту підучити київського і партесного співу, а котрі співу будуть навчені, тих щорічно ліпших присилати до двору її імператорської величності осіб по 10, а на їх місця знову таких набирати"

Глухівська школа заклала міцний ґрунт для розвитку української національної культури, а також і для подальшого розвитку професійної культури Росії. Найвідомішими її вихованцями стали Бортнянський Дмитро та Березовський Максим, що піднесли українську музику на високий рівень.

Історія вокального мистецтва / О. Д. Шуляр: [монографія]: Ч.ІІ. - Івано-Франківськ, "Плай" 2012. - С.141

Ольховський Андрій. Нарис історії української музики. - К.: Музична Україна, 2003.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Глухівська співоча школа — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Глу́хівська співо́ча шко́ла — спеціальна школа, що існувала в середині 18 століття у Глухові, яка готувала придворних співаків.