# data[].attributes.body
Aquest vídeo explica algunes de les principals crítiques d'Aristòtil a Plató

# data[].attributes.attachment_link.title
Aristóteles: Crítica a la Teoría de las Ideas Platónicas.

# data[].attributes.body
Plató idealitzava un estat governat per filòsofs-reis i defensava un sistema comunal de béns i famílies. Aristòtil, d'altra banda, va advocar per una ètica més pràctica i realista, enfocant-se en la virtut com un mitjà per a aconseguir la felicitat en el context de la vida quotidiana i les relacions socials.

# data[].attributes.headline
Crítica al Dualisme gnoseològic de Plató

# data[].attributes.subject
Crítica al Dualisme gnoseològic de Plató

# data[].attributes.body
Diu Aristòtil que tractant d'explicar aquest món, Plató el duplica, duplicant així les dificultats: ara cal explicar dos mons. Plató sostenia que les Idees o Formes són realitats independents i perfectes que existeixen en un món a part. Aristòtil va rebutjar aquesta dualitat, argumentant que les formes no poden existir separades de les coses concretes. Per a ell, les essències estan intrínsecament lligades als objectes en el món sensible.

# data[].attributes.headline
Context històric i filosòfic en el que viu

# data[].attributes.subject
Context històric i filosòfic en el que viu

# data[].attributes.body
El segle IV és un període de canvis significatius tant en l'àmbit històric com filosòfic. L'Imperi Romà, sota el govern de figures com Constantí el Gran, va començar a adoptar el cristianisme com a religió oficial, marcant una nova era en la política i la cultura romanes. Alhora, les invasions de tribus germàniques van debilitar l'Imperi, culminant amb la seva divisió en Orient i Occident. El neoplatonisme va florir, amb pensadors com Plotí que exploraven la idea de l'Un com a font de tota realitat, mentre que la teologia cristiana es desenvolupava a través de figures com Sant Agustí, que integraven elements grecs en el pensament religiós. Aquest segle va ser, així, un moment de conflicte i síntesi que va redefinir la cultura i la religió d'Europa, influint en el pensament posterior.

# data[].attributes.body
Agustí es considerat el màxim exponent de una de les branques de la filosofia cristiana que es va desenvolupar entre els s.II i VIII i que buscava explicar i defensar la fe cristiana a través de la raó i la filosofia. Influenciat pel platonisme, Agustí va utilitzar els conceptes de les idees platòniques per explicar la relació entre Déu i la creació, per sostenir la realitat del món espiritual. Va ser pioner en la síntesi del pensament grec clàssic amb la fe cristiana, i la seva obra va tenir una enorme influència en la filosofia medieval, especialment en autors com Sant Tomàs d'Aquino.

# data[].attributes.body
1. La naturalesa de Déu: Agustí afirma que Déu és immutable, etern i la causa última de tot. Defineix Déu com a veritat absoluta i bondat. Defensava aquestes tesis a través d’una reflexió filosòfica basada en la introspecció i l'experiència interior, buscant sempre demostrar que la veritat i la bondat només poden existir plenament en Déu.

2. El problema del mal: Per a Agustí, el mal no és una entitat en si mateixa sinó una absència de bé. Defensa aquesta idea amb la teoria de la privació del bé: tot el que Déu crea és bo, però les criatures, tenint lliure albir, poden apartar-se del bé. Aquest apartament és el que produeix el mal moral.

3. El lliure albir i la gràcia: Agustí considera que els humans són lliures de triar entre el bé i el mal, però la gràcia de Déu és essencial per a superar les inclinacions pecaminoses. Defensa aquesta tesi basant-se en les seves pròpies experiències espirituals i en l’Escriptura, tot afirmant que sense la gràcia divina, l'ésser humà no pot assolir la salvació.

4. Coneixement i veritat: Per a Agustí, el coneixement de la veritat requereix una il·luminació divina, una influència de Déu en la ment humana que permet comprendre realitats eternes. En aquest sentit, proposa que Déu és la llum interior que il·lumina la ment humana per assolir la veritat.

# data[].attributes.body
Descartes va viure al segle XVII, en plena revolució científica i en el context de la filosofia moderna. En aquest moment, el racionalisme començava a qüestionar les fonts tradicionals d’autoritat, com l’Església i la filosofia aristotèlica, per prioritzar la raó com a font de coneixement. En canvi, Agustí va viure en el final de l'Imperi Romà, en un moment on la filosofia estava profundament influenciada pel platonisme i els dogmes de l'Església primitiva.

# data[].attributes.body
Mentre que Agustí pertany a la Patrística i està fortament influenciat pel neoplatonisme i el cristianisme, Descartes és un dels pares del racionalisme modern. Descartes defensa el dubte metòdic i la raó com a mitjans per arribar a veritats absolutes, mentre que Agustí utilitza la fe com a part integral del procés de coneixement.

# data[].attributes.headline
Relació de les idees de Plató i Descartes

# data[].attributes.subject
Relació de les idees de Plató i Descartes

# data[].attributes.body
Els dos filòsofs creuen que poden arribar a la veritat universal i final sempre que es posi en dubte la realitat.

Els dos filòsofs creuen que de la mort del cos no se segueix la mort de l’ànima, és a dir, que l’ànima és immortal.

Els dos filòsofs qüestionen els sentits, ja que creuen que si ens han enganyat una vegada poden tornar a fer-ho. Diuen que el cos i l’ànima no es troben al mateix món.
Tant Plató com Descartes defensen les matemàtiques com a certes.

Mentre que Descartes defensa la immortalitat personal de l’ànima, Plató creu en la reencarnació de l’ànima.

Una altra diferència la trobem en el paradigma. Mentre que Plató defensa el paradigma de l’ésser, Descartes defensa la consciència.

També hi ha diferències en el tema de l’ètica. Plató creu en una ètica elaborada, per una altra banda, Descartes creu en una ètica provisional, és a dir, no elaborada.

El jo és el mitja per arribar a coneixement segons Descartes, en canvi, Plató defensa que el coneixement depèn de les idees.

Els dos filòsofs defensen l’ innatisme, encara que Plató defensa la reminiscència i Descartes defensa que la idea està impresa a la ment des del nostre naixement.

# data[].attributes.body
1. Cogito, ergo sum i interioritat: Descartes planteja la seva famosa màxima “Cogito, ergo sum” ("Penso, doncs existeixo") per a establir una veritat inqüestionable sobre l'existència. Agustí, segles abans, ja havia formulat una idea similar en els seus escrits: explorant la interioritat, va afirmar que la certesa de la pròpia existència i la veritat són evidents per a la ment humana. Tot i així, per a Agustí, aquesta certesa no deriva del dubte, com a Descartes, sinó d’una connexió amb la divinitat.

2. Veritat i coneixement: Per a Agustí, la veritat és una realitat objectiva que prové de Déu, i només es pot assolir amb l’ajuda de la gràcia divina. En canvi, per a Descartes, la veritat és accessible a través de la raó i de l’ús de mètodes rigorosos per a assegurar el coneixement. Tot i les diferències, tots dos valoren la introspecció i el coneixement intern.

3. La relació amb Déu: Sant Agustí sempre manté una visió teològica on Déu és el centre i origen de tota veritat i coneixement. Descartes també fa referència a Déu per a assegurar la fiabilitat del coneixement, però no com un punt de partida, sinó més aviat com a garantia de la veracitat de les percepcions clares i distintes.

# data[].attributes.headline
Recull de crítiques i comparació d'idees

# data[].attributes.subject
Recull de crítiques i comparació d'idees

# data[].attributes.body
En el quadre de Rafael La escola d'Atenes, Plató assenyala cap amunt. Amb el dit apunta al lloc on, en la seva opinió, resideix el món veritable, el de les idees. Per a Aristòtil, el món veritable és el sensible, i l'essència de les coses no resideix en un món separat, sinó en elles mateixes, en la seva matèria i la seva forma. Per això, en el mateix quadre, ell assenyala cap avall.

Pel que fa a la concepció divina, Plató parla d'un principi ordenant o demiürg. Aristòtil, d'un motor immòbil, principi de tot moviment sense estar sotmès a cap moviment. El seu estil d'escriptura es diferencia molt. Plató, amb una forma hermosa i a través de Diàlegs, va abordant els diferents problemes de l'ésser. Per arribar a aquest punt, Aristòtil ha fet inventari de tot ésser vivent en els seus tractats i així, amb afany sistemàtic, abordarà els diversos camps del saber universal.

Per a Plató, l'ànima és immortal. I la unió de l'ànima i el cos és antinatural, una lluita constant entre les seves diverses parts. Aristòtil defensa una unió natural i essencial del cos i l'ànima, de la forma i la matèria que conformen l'ésser humà.

Al parlar de justícia, ambdós apropen força les seves posicions. Plató afirma que és el resultat que cadascuna de les parts de l'ànima realitzi la seva funció tal com li correspon. Aristòtil també veu en ella una virtut general, una virtut de virtuts: la justícia, que posseeix l'home que alberga en si mateix totes les altres.

Pel que fa als règims polítics, Plató afirma que el més perfecte és l'aristocràcia, el govern dels millors. La tirania i la democràcia es trobarien entre els més imperfectes. Aristòtil distingeix tres: monarquia, aristocràcia i democràcia, segons el nombre de governants (un o diversos), i defensa que totes son vàlides si el poder s'exerceix justament.