# data[].attributes.body
Sárgarépa,
burgonya,
kukorica,
paprika.
Karfiol és karalábé,
zöldbab, zeller, csalamádé.
Cékla, zöldborsó, saláta,
rebarbara, retek, spárga.
Káposzta, lencse, uborka,
vöröshagyma, kapor, torma.
Fokhagyma, tök, cukkini,
sóska, spenót, brokkoli.

Paradicsom, padlizsán,
zöldséget falj, kiskomám!

# data[].attributes.body
Zöld saláta palántája

nő, ha eső esik rája.

De elázna, meg is fázna,

ha nem sütné napsugárka.

Zöld saláta szoknyájára

kényes, mint a király lánya.

Csipkés fodra nem lóg porba,

fejecskéjét fennen hordja.

Rokolyája, friss torzsája

nyuszié lesz vacsorára.

# data[].attributes.headline
Páskándi Géza- Konyhakertben s a kert körül

# data[].attributes.subject
Páskándi Géza- Konyhakertben s a kert körül

# data[].attributes.body
Kis kukac megy kalákába,
a zizegő salátába.

Vöröshagyma irigyli:
pirosabb a ribizli.

Nagy bohóc a paprika,
veres orra, orrlika.

Retkes ez a retek,
mosdani nem szeret.

Úgy áll ott a sóska,
mint savanyújóska.

Ernyőt nyit a kapor,
hogy ne verje zápor.

# data[].attributes.body
Répa, retek, mogyoró,
Mind a három jaj de jó
Én a retket szeretem:
Ha csipős is megeszem.
A retek földben terem,
Hogyha megnő, fölszedem,
Hazaviszem, megmosom.
Szépen meg is hámozom:
Vajjal, sóval megeszem,
Ami nem kell elteszem.

# data[].attributes.body
Saláta Sára
elment a vásárba
idres-bodros, fidres-fodros
zöld selyem szoknyába.

Vele ment, vele ment
zámolyi szekéren
Retek Peti, Répa Rozi,
Cékla Cilikével,

Uborka Borka
meg a Bálint Alma,
Kukorica Katica,
Petrezselyem Panna.

Hogy odaértek,
le is telepedtek,
jó Burgonya Boldizsárnak
jónapot köszöntek.

Agárdi szekéren
most döcög be éppen
zöld pocakos Dinnye bácsi
a háza népével.

Kel Kelem, Sós Jóska,
Parja Pál is ott van,
Körte úrfik mosolyognak
katonás sorokban.

Paradicsom Piroskát
Tök Tóni kíséri,
itt jön Borsó Bözsike
és Paszternák Trézsi.

Szilva Száli kék ruhában,
Birs Biri sárgában
kínálkozik egyre-másra
a hetivásárban.

Velük a sok kofa néni,
A szíves szót ingyen méri:
- Jó napot! – Jó napot! –
- Komámasszony mit hozott?

- Répát, babot, tököt, lencsét…
- Adjon Isten jó szerencsét…
- Adjon Isten magának is minden jót:
ezüstpénzes, aranypénzes vásárlót!

Egy nagysága itt jön már is,
zsebében a bugyelláris:
- Kofa néni, megveszem a portékáját,
de csak akkor, ha nem tartja ki az árát!
- Ó, galambom, dehogy drága…
Egy fillérért pengő ára!

Van itt mindenféle jó,
úri konyhára való!
Főzelékek kínálkoznak,
Friss gyümölcsök mosolyognak:

- Engem vegyen, ténsasszony!
- Mibelőlük válasszon!
Zöldségek is egyre hívják:
- Töltse meg a kosárkáját!

Csak az egy Saláta Sára
dinnyeg-dünnyög egymagába.
Erre fordul, arra fordul,
A vevőre zordan mordul:

- Enyje kérem, de goromba!
Összegyűri, összenyomja
fidres-fodros szép ruhámat,
dudos selyem szoknyácskámat!

- Adta kényes portékája,
begyeskedő salátája!
Lám, az orrát de felvágta…
Hadd hallom hát, mi az ára?

- Hallja lelkem ténsasszony,
nézzen szét a piacon,
Nincs szebb, mint Saláta Sára!
Pengő az urolsó ára!

- Hahaha! Hahaha!
No, ez aztán megadta!
Egy pengős saláta?
Öregapám se látta!

- Nevessetek, bánom is én,
fittyet hányok rája:
Majd megadja az egy pengőt
a király szakácsa!

- Hahaha! Hahaha!
Ó, te balga Sára!
Lesheted, hogy érted jöjjön
a király szakácsa!

Estig is itt ülhetsz
magad a vásárba
Egy pengőt - hahaha -
ki ad salátára?

Pereg a szó, peng a pénz a hetivásáron,
minden zöldség elkelt már ilyen-olyan áron.
Elvitték a burgonyát,
almát, babot, céklát,

zöld uborkát, sárga borsót,
gyönge kerékrépát.
Kukorica Katicát nagy szekérre rakták,
Dinnye Danit Debrecenbe autón szállították.

Elkelt a jó Kel Kelemen
öt fillérért párba,
Tök Tóninak, Paraj Pálnak
is akadt gazdája.

Birs Birkét, Szilva Szálit
a bíróné kérte,
méltóságák alkudoztak
Retek Petikére.

Barack Bercit egy szakács
nagy pénzen kereste,
Murok Miskát, Mák Mariskát
autón vitték Pestre.

Paradicsom Piroskát
Vékaszámra hordták…
A piacot egy-kettőre
kitakarították.

Késő van már, délre jár már,
fogy a nép a piacon,
bevásált már Julcsa, Borcsa,
ifiasszony, kisasszony.

Minden elkelt illő árba,
ki egyenkint, ki meg párba.
…Csak ki maradt ott magába
fidres-fodros zöld szoknyába?

A Saláta Sára!

Bezzeg, most már szánná-bánná,
a fejét is falba vágná…
Kínálkozik, de hiába:
hoppon maradt finnyás Sára.

- Jajjajjaj, de bolond voltam,
hogy az orom úgy fennhordtam!
Nem kellek már senkinek se,
itt maradtam szégyenszemre.

- Ténsasszonykám, szép nagysága,
tegyen be a kosárba!
Vigyenek el, jó emberek,
akár ingyen is elmegyek…

Nem bánom már, akárhova:
nagy konyhába, kis kunyhóba,
ecetbe vagy olajba,
berántva vagy habarva,

vagy akár egy rongyos zsákba
kis kacsáknak vacsorára! –
De hiába kínálkozik,
egy vevő sem találkozik:

- Nem kellesz te kényes Sára,
se délre, se vacsorára,
pengőért se, fillérért se,
még egy lyukas garasért se!

No, mi baj van? Ej, gyerekek,
talán csak nem pityeregtek?!
Ne fájjon a szívecskétek:
Jó vége lesz a mesének!

Szemétdombon hervad Sára
búbánatos árvaságba:
búbánat Isten látja,
amit vétett, megbocsátja.

Esővízzel megmosdatja,
napsugárral cirógatja,
lengedező szellőcskével
gyűrt ruháját fodrozgatja.

Kis Saláta újra éled:
- Istenem, de szép az élet! –
Karocskát nyújtja égre:
kivirágzik örömébe!

Ága-boga, száz virága
magot érlel forró nyárba.
Magocskáit szerteszórja,
ki is keltek kakukkszóra.

Sára mama nevet, örül!
Száz gyermeke köröskörül:
harmatlepte, madárlátta
száz kis fodros saláta.

Marcsa, Miska, hogy meglátta,
kis kertjébe palántálta,
szépre, nagyra felnevelte,
a piacra ki is vitte.

Mind el is kelt, illő árba
fehérvári nagy vásárba:
nénik, bácsik mind megvették,
fényes pénzzel megfizették.

Gyűlt a sok pénz, csengő-pengő,
sok fillérből lett a pengő…
Száz fillérért száz saláta:
mégis pengő lett az ára!

# data[].attributes.body
Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy csigacsalád. Heten voltak: csigamama, csigapapa és öt csigacsemete. Mindegyiküknek volt saját háza és uzsonnás táskája.
Csigamama minden reggel letépett egy friss salátalevelet, azt hétfelé osztotta, és a táskákba csomagolta. Csigapapa kiadta a jelszót:
– Megvan már az eleség, indulhatunk feleség! – és elindultak libasorban sétálni.
Elöl ment csigamama, mögötte bámészkodott öt csigacsemetéje, hátul vigyázott rájuk csigapapa.
Minden nap megmászták a Virágos-dombot. Fölfelé lassan kapaszkodtak, lefelé gyorsan csúsztak.

Lassan mászik csigabiga,
táskájában eleség,
mászik véle lánya, fia,
csigabiga feleség.
Lefelé gyorsan csúsztak:
Gyorsan csúszik csigabiga,
kéne már az eleség,
éhes lett a lánya, fia,
csigabiga feleség.

A domb aljában kicsomagolták az eleséget, és eszegetni kezdtek.
Arra ment egy éhes tücsök. Nagyot kordult a gyomra:
– Mennyi finom saláta, megenném egy falásra!
A legkisebb csiga megsajnálta az éhes tücsköt. Adott neki egy falat salátát.
Tovább eszegettek.
Arra repült egy csavargó madárka. Vágyakozva pillantott a salátára:
– Mindjárt vígabb lennék, ha egy kicsit ennék!
A legkisebb csiga megsajnálta a csavargó madárkát. Adott neki is egy falatot.
Megint tovább eszegettek.
Arra futott egy vézna nyúl. Úgy lihegett, mint egy fújtató:
– Reggel óta szaladok, adjatok egy falatot!
A legkisebb csiga a vézna nyulat is megsajnálta. Nekiadta az utolsó falatját.
Mikor befejezték az eszegetést, összecsomagoltak, és hazaindultak:

Elfáradt a csigabiga,
elfogyott az eleség,
elfáradt a lánya, fia,
csigabiga feleség.

A Virágos-domb tetején szembejött velük a forgószél. Úgy zúgott-búgott, mint egy búgócsiga. A csigacsemeték mindjárt elfelejtették a fáradtságot, és csúfolódni kezdtek:
– Búgócsiga! Búgócsiga!
– Elhallgassatok! – röstelkedtek a csigaszülők. – Ne csúfolódjatok! Kérjetek szépen bocsánatot!
Ám a nagy zúgás-búgásban a csigacsemeték nem hallották meg a csöndes szülői szót.
– Búgócsiga! Búgócsiga! Brrrr! Brrrr!
Megelégelte a csúfolódást a forgószél:
– Majd adok én nektek búgócsigát! Egyszer voltam nálatok, elviszem a házatok! – azzal fogta, és felragadta mind a hét csigaházat. Megforgatta, megpörgette, mint a porszemeket.
– Egyszer voltam nálatok, forgatom a házatok! – Úgy játszott velük, mintha labdázna.
Mikor kijátszotta magát, visszapottyantotta a házakat a csigák hátára, és hahotázva elnyargalt:
– Ugye jó tréfa volt?!
– Mi az a tréfa?... – szepegte a legkisebb csiga.
Fáradtan érkezett haza a csigacsalád. Hang nélkül rakták le az üres uzsonnás táskákat.
– Holnap bocsánatot kell kérnetek a forgószéltől! – jelentette ki csigapapa.
– És minden rendbe jön! – 🤬 hozzá csigamama.
– Igen mama, igen papa! Jó éjszakát mama, jó éjszakát papa! – válaszoltak kórusban a csemeték, és bevonultak a házaikba.
– Aludj te is, kicsim! – simogatták meg a csigaszülők a legkisebbet, aki még mindig ébren téblábolt. Azután házukba vonultak a szülők is. Az ajtót belülről jól bezárták.
Bezárkózott csigamama, elaludt csigapapa, bebújtak a testvérek... Csak a legkisebb csiga motoszkált a háza körül:
– Itt volt... Itt van!... Nem, ez nem az... Ez az!... Nem, ez sem az... Hol van hát?!... Hol az ajtóm?! Nincs meg az ajtóm!! Segítség! Elveszett az ajtóm!
Próbálta elölről, próbálta hátulról, próbálta jobbról, próbálta balról, de hiába.
– Nem tudok bemenni a házamba! Segítség!!
Abban a pillanatban megzörrent mellette a fű: ott állt az éhes tücsök. Megreccsent fölötte az ág: ott ült a csavargó madárka. Megdobbant előtte a föld: ott magasodott a vézna nyúl.
– Mit segítsünk, legkisebb csiga?
– Keressétek meg az ajtómat!
– Az ajtódat? De hiszen ott van!... – kezdte a nyúl.
– A házadnak a... – folytatta a madárka.
– Tetején! – fejezte be a tücsök.
– Ó, jaj! – jajgatott a legkisebb csiga. – A forgószél! Fordítva adta vissza a házamat!
– Ne búsulj, legkisebb csiga, segítünk mi a bajodon! – s a tücsök, a madárka meg a nyúl addig hórukkoltak, míg a házat visszafordították a talpára.
– Tessék, legkisebb csiga: az ajtó!
– Fáradj be rajta!
– Nyugodalmas jó éjszakát!
– Köszönöm barátaim! – ásította kimerülten a legkisebb csiga. – Jóéjszakát világ! – és úgy aludt reggelig, mint a bunda.
Reggel napsütésre ébredtek. A forgószél újra vidáman táncolt a réten.
– Nem vagy búgócsiga! Nem vagy búgócsiga! – kiabálták neki kórusban a csigacsemeték. A forgószél örömében úgy elnyargalt, hogy aznap elő sem került többet.
Csigamama friss salátalevelet tépett, hétfelé osztotta, az uzsonnatáskákba csomagolta, aztán tépett még egy levelet, háromfelé tépte, s adott a tücsöknek, a madárkának meg a nyúlnak is. Csigapapa rázendített:
– Megvan már az eleség, indulhatunk, feleség! – és elindultak a Virágos-domb felé.
Elöl ment csigamama, mögötte bámészkodott az öt csigacsemete, hátul vigyázott csigapapa. Mellettük mászott a mindig éhes tücsök, fölöttük repült a csavargó madárka, előttük nyargalt a vézna nyúl. Aki nem hiszi, keresse meg őket a réten!

# data[].attributes.headline
Kovács Barbara- Kata és a zöldborsó főzelék

# data[].attributes.subject
Kovács Barbara- Kata és a zöldborsó főzelék

# data[].attributes.body
Anyának nagyon fájt a foga. Már három napja. És egyre jobban. Tegnap telefonált a fogorvos bácsinak, aki azt mondta, ma kell elmennie hozzá. És este hatig oda kell érnie. Már fél hat volt, és apa még mindig nem ért haza.
- Katikám, muszáj elindulnom, apa biztosan mindjárt itt lesz, de nem tudom megvárni, mert lekésem a rendelést! - fordult anya idegesen Katához. Ugye nyugodtan itt hagyhatlak, ugye nem lesz semmi baj!?
- Persze anya, menj csak nyugodtan. Majd addig rajzolok neked, meg apának valami szépet. - válaszolta Kata nagy komolyan.
- Jó... na, jó, akkor megyek. Ugye tudod, hogy nagyon nem szívesen hagylak egyedül, de bízom abban, hogy elég okos nagylány vagy már, csak nem lesz semmi baj, míg apa haza nem ér!
- Nem lesz. Siess, ne fájjon már sokáig a fogad! - nyugtatta anyát Kata.

Így hát anya elment. Kata pedig rajzolt. Egyszer csak megszólalt a telefon. Kata fölvette. Apa volt az.
- Te vagy Katikám? Még csak most tudok elindulni, fél óra múlva otthon leszek. Anyu elment már?
- Igen, de ne izgulj, rajzolok, míg haza nem érsz!

Kata rajzolt. Lerajzolta anyát, ahogy fáj a foga. Aztán lerajzolta apát, ahogy utazik a buszon hazafelé. Aztán rajzolt egy tányér zöldborsófőzeléket, mert a zöldborsófőzelék volt a kedvence. Hirtelen nagyon megéhezett. Kiment a konyhába. Valami gyorsan megehető dolgot keresett, de két szikkadt zsemlén kívül semmit nem talált.
- Na, nem baj! - gondolta - készítek magamnak valamit. Elvégre már hat éves vagyok, nem vagyok már kisbaba, hogy mindig csak azt egyem, amit elém tesznek!

Keresgélés közben talált egy üveg zöldborsót, amiből anya tegnap már kivett egy keveset a rizshez, így Katának nem kellett az üveg kinyitásával bajlódnia. Gyorsan eldöntötte, zöldborsófőzeléket fog főzni. Ez nagyon egyszerű lesz! És hogy fog örülni anya is és apa is, hogy már készen lesz a vacsora, mire hazaérnek!

Kata sokszor segített már anyának főzni, pontosan tudta, mit, hogyan kell csinálni. Elővett egy lábast. Engedett bele vizet, beleöntötte a borsót. Bekapcsolta a rezsót - ezt anya már sokszor megengedte - és rátette a lapra a lábast.

- Na, ezzel meg is volnék! De mi kell még bele? - töprengett. - Biztosan kell bele egy kis só, meg cukor. De mennyi?
Hogy igazán finom legyen, Kata beletett a lábosba két nagy kanál sót, és egy fél zacskó cukrot. Meg még egy kis piros paprikát. Meg egy kis tejet, egy kis tejfölt, egy fél zacskó vaníliás cukrot, egy kanál borsot. Közben persze szorgalmasan kevergette, ahogy anyától látta, hogy le ne égjen. A lábosban lévő dolog lassan forrni kezdett, szálldosott az illata a konyhában. De valahogy nem hasonlított a jól ismert kedves borsófőzelék- illatra. Sőt, egészen más volt.

- Valami fontosat még nem tettem bele, azért nem jó még az illata! - gondolta Kata, és keresgélni kezdett a fűszerek között.
Talált is három zacskót, amiről tudta, hogy anya azokból mindig szokott tenni a főzelékekbe. Az egyik zacskóban zöld lapos levelek volta, Kata ráismert, az a babérlevél. A zacskó tartalmát beleborította a lábasba. A másik két zacskóban olyasmi volt, mint a szárított petrezselyem, csak az egyiknek tökfőzelék, a másiknak krumplifőzelék illata volt.
- Ezektől csak jobb lehet, mind a kettőt szeretem! - gondolta Kata, és a jobb íz és illat kedvéért mind a két zacskó teljes tartalmát beleszórta a készülő vacsorába. De a vacsora illata ettől sem lett jobb. Sőt, egyre rosszabb lett.

- Tudom már! Liszt! Azt felejtettem el! - kiáltott fel hangosan, aztán gyorsan elővette a lisztet, és a bugyborékoló masszába öntötte, ami csak a lisztes zacskóban volt, mindet.
A massza átalakult. Egyre nehezebben lehetett keverni, bugyogásából keserves pöfögés lett, időnként forró, ragacsos, nyúlós pamacsokat lődözött Kata felé. És az illata, már rég nem illat volt. Semmihez sem hasonlítható orrfacsaró bűz terjengett a konyhában.

És ekkor lépett be apa.

- Mi történt Kata? Mi ez a szörnyű szag? És hogy nézel ki? Megsebesültél? Ki támadott meg? - kérdezte apa egyszuszra, és egy konyharuhával törölgetni kezdte Kata kezéről, ruhájáról a ráfröccsent borzalmat.
- A borsófőzelék! A borsófőzelék támadott meg! - válaszolta Kata félig sírva, félig nevetve.
- A borsófőzelééék? Hol az a gazember, majd adok én neki! - nevetett apa, és gyorsan levette a lapról a dühöngve köpködő, bűzlő szörnyeteget.
De akkorra már Kata is úgy nevetett, hogy alig tudott beszélni.
- Pedig kevergettem, és minden finomat beletettem, jaj, apa, ez olyan vicces!
- Szóval te minden finomat beletettél, ő meg így viselkedett! A hálátlanja! Ki is lakoltatom menten, ne rontsa itt tovább a levegőt! - mondta apa vicces - szigorúan, és a jobb sorsra érdemes lábast förtelmes tartalmával együtt az ablakon kívülre költöztette a párkányra.
És ekkor lépett be anya.
- Te jó ég! Mi van itt! - kiáltott fel ijedten. Aztán körbeszimatolt és még jobban megijedt. Aztán látta, hogy Kata és apa is majd megfullad a nevetéstől, és akkor már végképp nem értett semmit. - Mondjatok már valamit! - szólt rájuk egyre jobban megijedve.
- Kata főzött, de megtámadta az a hálátlan vacsora! - nyögte ki apa két nevetés között.
- Pedig kevertem, és ezt mind beletettem - mutatta Kata az asztalon heverő üres zacskókat - mégsem fogadott szót!

Anya lassan elmosolyodott, de igen furán, mert a fél arca még el volt zsibbadva az injekciótól. Felvette a zacskókat az asztalról.
- Kapor: ez tökfőzelékbe való, majoranna: ezt a krumplifőzelékbe tesszük, babérlevél: a babfőzelékhez kell... és az egész zacskó lisztet belefőzted, csaknem egy kilót? Tulajdonképpen mit főztél Kata?
- A kedvencemet, borsófőzeléket! - válaszolta Kata a nagy nevetéstől kicsorduló könnyeit törölgetve.

De ekkor már anya sem bírta tovább. Mozdulatlan fél arcával hangosan nevetni kezdett. Apa és Kata ránéztek anya fancsali ábrázatára, és még jobban nevettek.
- Szegény borsófőzelék, talán azért vált dühöngővé, mert már maga sem tudta minek készül, töknek-e vagy babnak! - hahotázott apa.

Aztán még sokáig nevettek. Alig bírták abbahagyni. Anya gyorsan alkotott egy igazi borsófőzeléket, és Kata nagyon jól megfigyelte, hogyan is kell csinálni.
Azóta sok idő eltelt, Kata már iskolás. De ha borsófőzelék kerül az asztalra, még mindig mindhárman végignevetik az egész vacsorát.

# data[].attributes.headline
Hans Christian Andersen- Öten egy hüvelyből

# data[].attributes.subject
Hans Christian Andersen- Öten egy hüvelyből

# data[].attributes.body
Egy zöldborsóhüvelyben öt borsószem üldögélt egymás mellett; zöldek voltak, a hüvely is zöld, azt hitték hát, hogy zöld az egész világ, s nem csoda, hogy azt hitték. Nőtt a hüvely, s vele nőttek a borsószemek, mert ennek ez a rendje. Odakinn sütött a nap, melengette a borsóhüvelyt; eső permetezett, az áttetszővé 🤬; kellemes volt az élet odabenn, nappal világos, éjjel sötét, ahogy rendjén való. A borsószemek egyre jobban nőttek, gömbölyödtek, s egyre sűrűbben dugták össze a fejüket, tanakodtak, mit kellene tenniük.

- Nem vesztegelhetünk itt az idők végéig! - ebben mindnyájan megegyeztek. - Még utóbb megkeményedünk a tétlenségtől. Odakinn is kell lennie valaminek, s azt jó volna megismerni!

Napok teltek, hetek szálltak, a borsószemek lassan megsárgultak, sárga lett körülöttük a hüvely is.

- Megsárgult az egész világ! - állapították meg a borsószemek, s a maguk szempontjából igazuk is volt.

Egyszerre földrengés támadt: leszakították a hüvelyt, emberi kézbe került, aztán egy ruhazsebbe, más borsóhüvelyek társaságába.

- Mindjárt kinyílik előttünk a világ! - mondták feszült várakozással a borsószemek.

- Én arra vagyok kíváncsi, melyikünk viszi a legtöbbre! - mondta az egyik borsószem, a legkisebbik. - No, hamarosan elválik!

- Lesz, ami lesz! - kiáltotta nagy vitézen a legnagyobbik.

- Ropp! - fölpattant a hüvely, s az öt borsószem kigurult a napsütéses világba. Egy kisfiú tenyerén feküdtek; a kisfiú azt mondta, hogy a borsószemek éppen a játék puskájába valók, s az egyik szemet mindjárt bele is dugta a puskacsőbe, és kilőtte.

- Röpülök a nagyvilágba! Fogjon meg, aki tud! - kiáltotta röptében a borsószem, s azzal eltűnt a többiek szeme elől.

- Én meg se állok a napig! - mondta a második. - Az a legszebb borsóhüvely, épp nekem való.

És ő is eltűnt.

- Mi alszunk tovább, akárhová jutunk! - mondta a harmadik meg a negyedik, a két álomszuszék. Azzal lustán lepottyanttak a földre, de a sorsukat nem kerülhették el: ők is a puskacsőbe jutottak. - Azért is mi visszük a legtöbbre! - kiáltották.

- Lesz, ami lesz! - kiáltotta az ötödik. Őt is kilőtték, de nem jutott messzire: a padlásablak korhadt deszkájának csapódott, s onnan egy hasadékba gurult, szélhordta föld és lágy moha közé. A moha összeborult fölötte, s a borsószem ott feküdt, elrejtve emberi szem elől. De a természet nem feledkezett meg róla.

- Lesz, ami lesz!

Odabenn a kis padlásszobában egy szegény asszony lakott; abból éldegélt, hogy eljárt kályhákat tisztogatni meg fát fűrészelni, a házaknál a munka nehezét elvégezni, mert erős asszony volt és szorgalmas, mégis szegény, mint a templom egere; szűköcskén élt egyetlen leányával, aki félig gyermek volt még, törékeny, gyönge teremtés, s most nagybeteg: egy álló esztendeje nyomta már az ágyat.

- Elmegy a kishúga után! - mondta magában szomorúan a szegény asszony. - Csak két gyermekem volt, mégis nehezen győztem, a jóisten is megsokallta, s magához vette az egyiket, hogy osztozzék velem a gondban. Bár meghagyná nekem ezt az egyet, hanem úgy látszik, nem akarja a két testvért elválasztani, s most magához veszi ezt is.

De a nagybeteg leányka nem követte kishúgát. Türelmesen feküdt naphosszat, míg anyja munkában volt.

Kitavaszodott; a szegény asszony egy reggel éppen munkába indult; aranyos sugárkéve hullt a padlásszobába, s a beteg leányka kitekintett a kis ablakon. - Mi lehet az a kis zöld növény odakinn az ablak előtt? Hogy hajladoz a szélben! Az anyja odalépett a padlásablakhoz, és kinyitotta.

- No nézd csak! Egy borsószem hajtott ki a csatornában! Ugyan hogy kerülhetett ide a magasba? Látod, ez a te kertecskéd, elgyönyörködhetsz benne.

És közelebb húzta a beteg lány ágyát az ablakhoz, hogy láthassa a borsó zsenge kis bokrát, aztán munkába ment.

- Úgy érzem, édesanyám, hogy meggyógyulok! - fogadta este a lánya. - Olyan jólesett ma a betűző napsugár! Elnéztem, hogyan erősödik a kis borsóbokor, s én is erősebbnek éreztem magamat. Nemsokára fölkelek, és kimegyek a verőfényre.

- Adja isten! - sóhajtotta az anyja, de nem remélte, hogy úgy lesz. Hanem azért letűzött egy kis karót a borsó mellé, amely új erővel és bizakodással töltötte el szegény beteg gyermekét. Egy fonallal hozzá is kötözte a karóhoz meg az ablakdeszkához, nehogy letörje a szél, s hogy ha majd hosszú indát növel, megkapaszkodhassék. A borsó kis bokra nőtt is kedvére, zsenge indái rácsavarodtak a karóra meg a fonalra.

- Nézd, már virágot nyitott! - kiáltott fel örvendezve egy reggel a szegény asszony, s most már az ő szívében is éledni kezdett a reménység, hogy meggyógyul a leánya; az utóbbi időben élénkebben beszélgetett a kis beteg, úgy megerősödött, hogy már magától fel tudott ülni az ágyban, és felragyogott a szeme, ha ránézett kicsi kertjére, amely egyetlen borsószemből sarjadt ki. Egy hét múlva fölkelt egy órácskára. Boldogan üldögélt a meleg napsütésben; a padlásablak nyitva állt, s előtte üdén hajladozott fehér pillangóvirágaival a borsóbokor. A leányka fölébe hajolt, és szeretettel megsimogatta. Ünnepnek érezte ezt a napot.

De lássuk, mire vitte a többi borsószem!

Az első, aki olyan büszkén röpült ki a nagyvilágba és azt kiáltotta: "Fogjon meg, aki tud!" - az ereszcsatornába pattant, s ott mindjárt fölcsippentette egy galamb. Ott feküdt hát a galamb begyében, mint Jónás a cethal gyomrában.

A két álomszuszék se vitte többre, őket is galambok nyelték le, igaz, így is használtak valamit a világnak.

A negyedik, amelyik egyenest a napba tartott, csak a lefolyócsatornáig jutott; hetekig ázott a szennyes vízben, s jókorára fölpuffadt.

- Milyen szép kövér leszek! - ujjongott. - Azt hiszem, szétrepedek a végén, s ennél többre egy borsószem se viheti! Öten voltunk egy hüvelyben, de mindnyájunk között én vagyok a legérdemesebb.

A lefolyócsatorna rámormolta, hogy igaza van.

A padlásszoba ablakában ragyogó szemű, fiatal lány állt, arcán az egészség üde pirossága; végigsimogatta a borsóbokor valamennyi kis levelét, virágát, nem győzött gyönyörködni benne.

- Én a magam borsószemét többre becsülöm - mondta az ereszcsatorna, s alighanem neki volt igaza.

# data[].attributes.body
Volt egyszer egy királyfi, aki hercegkisasszonyt akart feleségül venni, de nem ám holmi jöttment hercegleányt, hanem olyat, aki igazán trónra termett. Bejárta az egész világot, hogy meglelje a hozzá illőt, de minden választottjában talált valami kivetnivalót. Hercegkisasszony akadt ugyan elég, de a királyfi kételkedett benne, hogy vérbeli hercegkisasszonyok, mert mindegyik tett valami olyat, ami nem illett hozzá. Hazatért hát a királyfi a birodalmába, és igen elbúsult, hogy nem lel magához való feleséget.

Egy este szörnyű vihar kerekedett, dörgött-villámlott, az eső meg úgy zuhogott, mintha dézsából öntötték volna. A nagy égzengésben egyszer csak megverte valaki a palota kapuját. Az öreg király maga ment kaput nyitni.

Egy hercegkisasszony állt a küszöbön. De uram teremtőm, hogy megtépázta a zuhogó eső meg a vad szél! A hajáról, ruhájáról patakokban szakadt a víz, a cipője orrán befolyt az eső, a sarkán meg kifolyt. S mégis azt merte mondani, hogy ő vérbeli hercegkisasszony!

- No majd elválik, hogy igazat mondott-e - gondolta magában az öreg királyné, de nem szólt senkinek; bement a hálókamrába, kiemelt az ágyból minden dunnát, párnát, derékaljat, s egy szem borsót tett az ágydeszkára. Aztán rárakott a borsószemre húsz derékaljat, azokra meg húsz vastag pehelydunnát, s oda vezette éjjeli hálásra a hercegkisasszonyt.

Reggel aztán megkérdezte tőle, hogy esett az alvás.

- Egy szemhunyást sem aludtam - panaszolta a hercegkisasszony. - Isten tudja, mi volt abban az ágyban! Egész éjjel nyomott valami, akármelyik oldalamra fordultam. Csupa kék-zöld folt a testem. Restellem megmondani, de sosem volt még ilyen kényelmetlen ágyam!

Most már aztán láthatták, hogy vérbeli hercegkisasszony a vendégük, mert húsz derékaljon és húsz pehelydunnán keresztül is megérezte azt a kicsi borsószemet. Csak egy javából való, igazi hercegkisasszony lehet ilyen kényes.

A királyfi nyomban feleségül vette, úgy megörült, hogy igazi hercegkisasszonyra akadt. A borsószem meg a királyi kincseskamrába került, ott mutogatják mind a mai napig, ha ugyan azóta el nem lopta valaki.

Aki nem hiszi, járjon utána.

# data[].attributes.headline
Kovács Barbara- Öcsike és a földigiliszta

# data[].attributes.subject
Kovács Barbara- Öcsike és a földigiliszta

# data[].attributes.body
A bajok akkor kezdődtek, amikor Öcsike talált egy gilisztát. A giliszta lassan araszolgatott a járdán, és nagyon szomorúnak tűnt, ahogy ott egyedül, magányosan igyekezett minden látható cél nélkül valamerre, alig-alig elkerülve a felnőttek sietős lépteit.

Kész csoda, hogy eddig még nem lépett rá senki. Öcsike gyorsan felvette, óvatosan a markába zárta, és sietett anya után, aki már éppen megállt, hogy bevárja őt.
- Segíts nekem Öcsike! - mondta anya elindulva. - Nagyon sokat vásároltunk, ez a kiflis zacskó folyton ki akar csúszni a kezemből. Ezt hozd te légy szíves!

- Anya, nem lehet. Most nem tudom. - válaszolta Öcsike.
- Nem lehet? - csodálkozott anya. - Miért nem lehet?
- Mert akkor kiesik! - felelte Öcsi.
- Kiesik? Mi esik ki, és honnan? - érdeklődött anya.
- A barátom. Ő fog kiesni a kezemből, pedig az nem lenne jó! - válaszolta Öcsike titokzatosan. Erre anya újból megállt.
- Megnézhetem a barátodat?
- Látod? Ő az. - nyitotta szét óvatosan a markát Öcsike. - Ugye hazavisszük?
- Tehát ő az. Egy földigiliszta. Hazavihetjük, de otthon a kertben el kell engednünk. - mondta anya, és a táskájában kotorászva kihalászott belőle egy üres kis dobozkát.
- Tedd bele a barátodat, itt biztonságban lesz, és a kifliket is tudod hozni!
- De jól kitaláltad anya! - örvendezett Öcsike.
Hamarosan hazaértek. Öcsi bevitte a konyhába a kifliket, és kivitte a kertbe a gilisztát. Játszani szeretett volna vele, megvigasztalni, hogy ne legyen szomorú. A giliszta egy kis ideig nem mozdult, lehet, hogy azon gondolkozott, hova került, mit csináljon, merre menjen, de lehet, hogy csak unatkozott, és arra várt, hogy elkészüljön az a gilisztacsúszda, amit Öcsike máris készített neki lehullott száraz ágacskákból, levelecskékből. Már majdnem teljesen elkészült, amikor a giliszta elindult. Sebesen haladt az eper ágyásban egy parányi repedés felé, és mire Öcsike észbekapott, már be is fúrta magát a repedésen át a földbe. Öcsike döbbenten nézte, aztán sírva rontott be a konyhába.
- Itt hagyott! Pedig éppen készen lett a csúszda, még csak ki sem próbálta! - zokogta anya lábait átölelve - Nem akart velem játszani, pedig megmentettem az életét! Nem szeret engem!
- Csacsikám, a giliszta csak azt 🤬, amit tennie kellett. Ő nem csúszdázni szeret, hanem a földben bujkálni. Neki az az öröm, ha keresztül-kasul járhatja a földet, azt eszi, és közben megpuhítja. Majd meglátod, tavasszal milyen szépen fog nőni az eper a kertünkben, abban a földben, amit a barátod hálából, amiért megmentetted az életét, jól átforgatott. - vigasztalta anya Öcsikét. Öcsi hitte is, meg nem is, amit anya mondott, a sírást abbahagyta ugyan, de még szomorkodott. És a tavasz még olyan messze volt.
Egy napon, amikor megint sokat gondolt giliszta barátjára, elhatározta, hogy azért is lesz egy olyan gilisztája, aki nem bújik a földbe, hanem vele fog játszani. Leemelte a fürdőszoba polcáról a fogkrémet, és kinyomta az egészet a szobájában a szőnyegre. Jó hosszú lett. És kanyargós. És kék-fehér csíkos. Öcsike sokáig játszott vele, de egy idő után elunta, már szívesen épített volna inkább a szőnyegen, de nem tudott, mert ott volt a fogkrém-giliszta. Megpróbálta visszatuszkolni a tubusba, de sehogyan sem sikerült, és a szőnyeg is csupa maszat lett. Anya szerencsére segített eltűntetni a pót-gilisztát, és nem is haragudott. Legalábbis nem nagyon.
Hosszú és hideg volt a tél. Öcsike nagyon aggódott a barátjáért, félt, hogy megfagy a hideg földben, de apa elmagyarázta, hogy a giliszták ilyenkor olyan mélyre bújnak a földben, ahol nincs fagy.
Aztán megjött a tavasz. Öcsike izgatottan leste nap, mint nap a barátját, hátha megpillantja valahol. De hiába, nem látta sehol. Lassacskán érni kezdett az eper. Öcsike minden nap ott kuksolt az eprek mellett legalább fél órát, és beszélt a barátjához. Elmesélte mi volt az oviban, meg, hogy mit álmodott, verset is mondott neki, néha még énekelt is. Remélte, hogy a gilisztácska meghallja.
Hamarosan megérett az első szem eper, majd sorban a többi. Öcsike leszedett néhányat, és amikor megkóstolta, rögtön tudta mitől ilyen finom.
- Anya, még soha, de soha nem volt ilyen sok és nagy és gyönyörű és finom eper a kertünkben! Igazad volt, mégsem felejtett el a barátom!
- Tudod öcsike, nem csak az lehet a barátunk, aki játszik velünk, mindenki úgy mutatja meg a szeretetét, ahogy tudja. A gilisztácska például így.
Öcsike visszaszaladt a kertbe, és alaposabban megnézte az eperágyást. Ahogy nézte, egyszer csak észrevett egy gilisztát, aztán még egyet, és még egyet, és sokat, sokat.
- Ezek a barátom barátai, és gyerekei, most már mind, mind a barátaim! - gondolta, és biztos volt benne, hogy az ő gilisztája esténként arról mesél a földben, hogyan mentette meg ő, Öcsike egyszer régen. És ettől a naptól kezdve, valahány szem epret csak megevett, mindegyiket megköszönte a gilisztáknak.

# data[].attributes.body
Történt egyszer, éppen a tavaszi-nyári napforduló reggelén, hogy a felek, mármint a harmatos szemmel elköszönő tavasz s a széles mosollyal megérkező nyár, összeszólalkoztak. S ha még idejében közbe nem lép egy kisfiú meg egy kislány, talán össze is verekednek.

Pedig az elején igazán szívélyesek, mondhatnám testvérien kedvesek voltak egymáshoz. Az öreg tavasz kézen fogta az újdonsült nyarat, végigvezette erdőn-mezőn, hegyeken, völgyeken, dombokon, lankákon s a véget nem érő kalászringató síkságokon. Egyszóval annak rendje és módja szerint számba adott az előd az utódnak mindent, amit csak számba adhat a tavasz a nyárnak. Még tanácsokkal is ellátta a bölcs tavasz az ifjút, hogy hová kellene egy kicsit több eső vagy éppenséggel több napfény. Ahová már nem tellett az ő megfogyatkozott erejéből.Hallgatta a nyár a tavaszt nagy figyelemmel, bólintott is olykor-olykor nyomatékul, miközben a szeme sarkából már az önálló gazda tekintetével vetett egy-egy pillantást az érőfélben lévő árpa- s a már-már sárgába hajló búzatáblákra.— Aztán a gyümölcsösöket külön figyelmedbe ajánlom — mondta a tavasz, amint az ő utolsó harmatában ösvényt verve, a kertek felé közeledtek.— Hogyne, hogyne, hát persze! — bólogatott a nyár szórakozottan, s közben az útjukba hajló kalászokat simogatta, húzogatta, hadd tömöttődjenek.Oldalt kapta erre a fejét a tavasz. Látta, hogy a nyár már csak tiszteletből hallgatja az ő mondókáját, tanácsait. Sértődötten elhallgatott.A nyár viszont észre sem vette a tavasz sértődöttségét, s továbbra is szorgalmasan bólogatott, mintha még beszélne az öreg. Bólogatott, és simogatta a kalászokat.Ettől végképpen megbántódott a tavasz. Érezte, hogy a szíve is egyből megöregedett.— Fiatalság, hálátlanság — mormogta már csak inkább magának.A nyár persze erre is bólintott.Sóhajtott egy nagyot a tavasz.— Úgy bizony! — füttyentette el magát a kölyök nyár, mert éppen egy szarka repült el nagy csörögve a fejük fölött.— Hát akkor szusszanjunk egyet, mielőtt elmennék — mondta a tavasz, amint beértek az első gyümölcsöskertbe, s azzal le is zöttyent az árpára érő körtefa alá. A nyár is vidáman mellékuporodott, de a szeme fönn, az ágak hegyén járt.— Rázintsd már meg azt az alsó ágat — enyhült meg bölcsen a tavasz –, hadd lássuk, megérett-e már. — Látom, a nyálad is kicsordult, annyira kívánod.Nem kellett kétszer mondani a nyárnak, fönn termett az ágak közt, rázta a fát, hogy csak úgy potyogott a körte.— Elég, elég. Nem kell mindent egyszerre fölfalni! — fenyegette meg a földre huppanó fürge nyarat, aki hamar telekapkodta a kalapját körtével, s illedelmesen odakínálta az öregnek.Az öreg tavasz ettől enyhült valamelyest. Kiválasztott egy érettebb formát, és elkezdte majszolni. A nyár pedig térde közé kapta a kalapot, és rágcsálni kezdett jó étvággyal.— Hű, de finom, hű, de jó! — ujjongott a nyár.— Hát igen, már ehető — mondta a tavasz, de megint csak elszomorodott attól, hogy a nyár milyen mohón zabálja az aranysárga körtét. Tulajdonképpen az ő körtéjét, s még csak le sem rágja tisztességesen a csutkáról, máris újba harap. ,,Mindenemet el fogja pusztítani ezzel a féktelen étvágyával, mindenemet, amiért annyit dolgoztam, kínlódtam — gondolta nagy búsan, és elnézett a szemközti cseresznyefa megfosztott ágai között. — No de ezt nem hagyom ennek a nagybélűnek" — villant fel a tekintete, amint meglátta az utolsó két szem cseresznyét a fán.— Nini, cseresznye — dobta el a körtét kalapostól a nyár, s már rugaszkodott is a fára. De az öreg még idejében elkapta nyár úrfi nadrágját.— Nem oda, Buda, a cseresznye még engem illet!— Abbizony már az enyém! — nyelvelt vissza nyár úrfi.— Majd mindjárt megmutatom, hogy mi a tied, szemtelenje! A fenekeden mutatom meg! — markolta meg most két kézzel a ficánkoló nyár nadrágját.— Eresszen el, eresszen el, enyém a cseresznye! Én vagyok már itt a gazda, enyém a cseresznye, enyém, ha itt hagyta!— Még nem mentem el. A cseresznyét nem hagyom.— Mért ne hagyná? Evett már kend éppen elég cseresznyét. Mind kend ette meg.— Ezt is megeszem, mert szemtelen vagy.— Nem vagyok szemtelen.— Az vagy, ha mondom.És amíg így vitatkoztak, s már-már majdnem hajba kaptak, jött egy kisfiú meg egy kislány. A vakáció első napja lévén, boldogan fürödtek a harmatban. Az ő szemük is mind az ágak hegyén járt.A kislány is meglátta a páros cseresznyét. Erre a fiú már fönn is volt a fán. Leszakította, és mint egy szép fülbevalót, a kislány fülére akasztotta. És azzal vidáman továbbugrándoztak.Erre az öreg tavasz is elengedte nyár úrfi nadrágja trottyát. Az úrfi meg röstelkedve megkövette az öreg tavaszt. Jót nevettek azon, hogy mindketten hoppon maradtak.— Hát akkor az esztendő ilyenkori viszontlátásra, fiam — mondta a tavasz, és megsimogatta a nyarat. Fölült a lombok között rejtőző kakukk hangjára, s elszállt.— Viszontlátásra, viszontlátásra, köszönöm a tanácsait! — kiáltott utána a nyár meghatódva.Szétnézett a kertben, arcát a tavasz utolsó, már fölszáradni készülő harmatában jól megmosta. Aztán fütyörészve nekivágott a határnak.Igyekeznie kellett, nemsokára nyakában az aratás.

# data[].attributes.body
Egy aprócska cseresznyeszem, Guszti, egy szép, júliusi napon addig icergett-mocorgott, míg végül leesett a fürtről. A testvérkéi hiába kiabáltak utána, rájuk se hederített. Nagy terve volt. Fel akarta fedezni a világot.
A szépen gondozott, tízhektáros gyümölcsös roskadozott a terméstől. Guszti nagy lendületet vett, és átgurult a szomszédos szilvafa alá.
- Hahó! - kiáltotta. - Rokonokhoz van szerencsém, ugyebár?A zöld színű besztercei szilvák középen barázdált kövér hasa csak úgy rázkódott a nevetéstől. Velük együtt mozgott, zizegett a lombkorona, mintha a gyümölcsösben egy kóbor szellő járna, aki kizárólag ezt a fát csiklandozná.
- Min nevettek? - kérdezte sértődötten Guszti.
- Rokonok! Ha-ha! Hát persze, mi is csonthéjasok vagyunk, de te úgy nézel ki, mint egy egyszerű piros bogyós!
Guszti morcosan válaszolt.
- Én csak egy kis cseresznyeszem vagyok, aki nem tud túl sokat a világról, de most megyek és felfedezem. Ti csak kacarásszatok ott fenn! Csak le ne pottyanjatok ideje korán!

„Éretlenek!" - morgolódott, ahogy továbbgurult a gyümölcsös traktorkerekek által kijárt, széles országútján.Hamarosan újabb fához érkezett. A gyümölcsfa kunkorodó, lándzsás levelei között illatos, finoman pelyhes, mosolygó őszibarackok szunyókáltak.
- Üdvözlet a hamvas bőrűeknek! Guszti vagyok, a cseresznyegyerek!
- Nézzétek, milyen cuki pofa! - kiáltotta a legkövérebb barack asszonyság. - Guszti... szép neved van! Üdvözöllek az őszibarackok családja nevében! Mondd, mi szél fújt erre?
- Nem a szél fújt! - vágta rá Guszti. - Magamtól jöttem. Fel akarom fedezni a világot!
- Igazán tiszteletreméltó a terved! - szólt Mariska elismerően. - Van is egy remek ötletem! Látod ezeket a ládákat itt? Holnap jönnek a szüretelők. Azt ígérte a kertész, hogy kimehetünk a piacra. A szellőfiú folyton azt suttogja, hogy az a világ közepe, ahol aztán mindent láthatsz! Mindenféle gyümölcsöt, zöldséget, még állatokat is! Ha kedved van, tarts velünk!

A magasból egy seregély leselkedett a gyümölcsösre. Éles szemével észrevette a lepottyant cseresznyeszemet. Nagyot nyelt, és lecsapni készült Gusztira. Luló, a szolgálatos madárijesztő szerencsére észrevette a támadót. Hirtelen meglendítette a karját, mire a madár rémülten elmenekült.

- Kis cseresznyeszem, légy óvatosabb! - intette Luló.

- Köszönöm - pihegett Guszti. - Hú, alaposan rám ijesztett ez a fekete madár.

A madárijesztő ügyetlenül pukedlizett. A hátába szúrt karó akadályozta a mozgásban.

- Luló vagyok, szolgálatodra! Meglep, hogy egy cseresznyeszemet látok errefelé! Hallom, szeretnél szétnézni a nagyvilágban. Én is megtenném, de tudod, ez a szörnyű karó...

Luló festett szája mosolyra húzódott.
- Azért még fel tudlak emelni, ha akarod!
- A ládába?
- Igen! Ahogy Mariska mondta! Ha akarod, beteszlek oda.

Guszti boldogan begurult Luló foszladozó cérnakesztyűvel borított kezébe. A madárijesztő merev háttal emelte fel a kis cseresznyét, és óvatosan begurította a láda sarkába.

- Aludj egyet, kicsi Guszti! Holnap nagy út vár rád! - suttogta.

A cseresznye másnap reggel nagy lármára ébredt. Megérkeztek a szüretelők. Guszti kíváncsian kukucskált ki a láda oldalfalának lécei között. Még soha nem látott ennyi embert együtt. „Milyen jó lehet közöttük" - gondolta sóvárogva. „Olyan vidámak."

A munkások a gyíkok fürgeségével bujkáltak a barackfa ágai között, és óvatosan, egyesével szedték le az érett gyümölcsöket. Még le sem ment a nap, amikor a ládák már megteltek.

Mariskát Guszti mellé ültették.

- Hát ez nem túl kényelmes! - zsémbelt Mariska. - Húzzátok össze magatokat, szomszéd asszonyok!
- Ne dühöngj, Mariska. Látod, hogy ők is alig férnek el. Inkább azt mondd meg, hogy most mi fog történni velünk?

Mariska már nem tudott válaszolni, hangját elnyelte a teherautók motorjának zúgása. Egy nagy pocakos, harcsabajszú ember magyarázott a sofőröknek. Krétával jelölte meg a ládát, amelyikben Guszti és Mariska kucorgott.

- Emberek! Ezeket a ládákat a Bosnyák téri piacra vigyétek!

Erős kezek ragadták meg és emelték magasba a gyümölcsöket. Koppant a láda feneke a platón, és felberregett a motor. A teherautó egész éjjel gurult velük.

Guszti még félálomban volt, amikor hajnalban hirtelen kivágódott az ajtó. A sofőr és a két rakodómunkás lehelete szabálytalan, fehér párafelhőt rajzolt a levegőbe.

- Ezeket itt Julcsa néni standjához vigyétek! - hangzott fel a sofőr utasítása, és a ládák máris a levegőbe emelkedtek.

Guszti ahogy csak bírta, odaszorította magát a láda oldalához, nehogy kipottyanjon. De nem félt.
Ámulva nézte a piaci forgatagot.

Tarka ruhás emberek járkáltak fel és alá, kíváncsi szemmel fürkészték a portékát. Nagyszájú kofák dicsérték az árujukat, vagy kóstolóra biztatták a vevőket.

Guszti csodálkozva nézte a rengeteg standot. Az emberek szalmasárga lángosért álltak sorba, a hosszú asztalok alatt ugráló verebek méretes morzsákat cipeltek. Egy magas falú kartondobozban összebújt kölyök vizslák várták a sorsukat. Volt, aki gombát árult, más állateledelt, mézet vagy sajtot. De a piacon húsbolt is volt, meg pék, meg kínai ruhaüzlet. Még régiségkereskedőt is látott.

Julcsi néni standja hátul, az őstermelők között állt. A kofaasszony izgatottan magyarázott a szomszédjának.

- Gyuluskám, mára ígérték a szállítmányt a sógoromék. Tudod, minden évben én szoktam eladni a barackot, ami a gyümölcsösükben terem. Hol lehetnek már ezek az emberek? A vevők szétszednek!

Nem kellett sokat várnia. Néhány perc múlva a háta mögött magasodott a sok láda.

- Itt az illatos őszibarack! Édes, mint a méz! Egyenesen Juhépusztáról! Ezt vegyék, ezt vigyék!

Julcsi néni hangja mindent túlharsogott. Hamarosan kígyózó sorokban álltak a vevők a pultja előtt.

- Mondd, vajon most mi történik velünk? - kérdezte Guszti.
- Hát, ezt én sem tudom! - felelte izgatottan Mariska.

Julcsa néni fáradhatatlanul szolgálta ki a vevőket. Egyik láda a másik után ürült ki.

- Tessék! Mit adhatok?
- Olyan gyönyörű ez az őszibarack! Vinnék belőle a kislányomnak egy kilót!
- Máris adom, fiatalasszony!

A kofaasszony szeme megakadt Gusztin.
- Nézzen már ide! Hát ez meg hogy került ide? Egy szép szem piros cseresznye. Tudja mit? Ezt ráadásnak adom! - mondta nevetve.

Mariska és Guszti egy fonott kosárban érkezett meg a Majolika utcába.

Panni az édesanyja elé szaladt.

- Anya, anya! Mit hoztál a piacról?

A mama óvatosan rakosgatta a konyhaasztal terítőjére az őszibarackokat, és a legvégén az egyetlen szem piros cseresznyét.

- Ezek a gyümölcsök olyan gyönyörűek! - sóhajtotta Panni. - Nincs szívem megenni őket...

Az anya szeretettel simogatta meg kislánya barna copfos fejecskéjét.

- Ne mondj ilyet, egyetlenem! A vitaminra szükségünk van. Hanem tudod mit? Támadt egy ötletem! Ezek a gyümölcsök valóban különlegesek. Nézd ezt a barackot! - mutatott rá Mariskára. - Nézd ezt a szem cseresznyét! Elültetjük a magjukat a kiskertbe, s ha szerencsénk lesz, nálunk is terem majd barack meg cseresznye!

Így is történt. A következő tavaszon két gyönyörű gyümölcsfa sarjadt a kiskertben. Egy lándzsás levelű őszibarack, és egy cseresznye. Panni, hacsak tehette, a kis fák mellé telepedett le a kertben. Ott szeretett olvasni, játszani.

Néhány év múlva a dúsan termő gyümölcsfák csodájára járt a Majolika utca minden lakója. Nem is sejtették, hogy a két fa minden éjjel Panniról, a szomszédokról, na meg a Bosnyák térről, a világ közepéről beszélget.

# data[].attributes.body
Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy szegény özvegyember, s annak két szép leánykája. De aztán olyan szép volt mind a kettő, hogy királykisasszonyoknak is beillettek volna. Be bizony!

Lakott az özvegyember szomszédságában egy özvegyasszony, s ez egyszer, mikor a nagyobbik leányka, akit Cerceruskának hívtak, az udvaron játszadozott, átalszólt a kerítésen:

- Te leányka, mondd meg az édesapádnak, hogy vegyen feleségül engem, s én titeket tejbe-vajba fürösztgetlek.

Megörült ennek Cerceruska, futott az édesapjához, s mondja, hogy mit üzent a szomszédasszony.

- Biz az jó lenne! - mondá az özvegyember, s még aznap feleségül vette a szomszédasszonyt.

Hiszen jó dolguk volt a leánykáknak egy hétig, kettőig, cirókálta-marókálta a mostohájuk, de aztán csak megfordult az indulata, s a szegény árvák többször kaptak verést, mint ételt.

- Hallod-e - mondá Cerceruska a húgának -, ez a gonosz asszony még elpusztít minket, menjünk világgá!

- Én nem bánom - mondá a kisebb leányka -, menjünk világgá.

Jókor reggel fölkeltek, s azt mondták a mostohájunkak, hogy eprészni mennek az erdőbe, ha eleresztené.

- Csak menjetek - mondotta az asszony -, úgysem veszem semmi hasznotokat. - S mikor a leánykák kimentek a kapun, utánuk szólt lassan, de Cerceruska jól hallotta: - Az Úristen engedje meg, hogy mely állatt nyomából isztok, azzá változzatok!

Na, ment, mendegélt nagy búsan a két leányka, s mikor az erdőbe értek, azt mondja Cerceruska a húgának:

- Hallod-e, nehogy valamiféle állatnak a lába nyomából igyál, akár hogy megszomjúhozzál!

A kicsi leányka megígérte, s azzal eprészni kezdettek. Szedegették az epret, egymásra nem is gondoltak, s lassankint, egyik erre, másik arra, elbódorogtak.

Egyszerre csak erősen megszomjazott a kicsi leányka, de nem talált sem forrást, sem patakot. Mit csináljon, Istenem, mit csináljon? Meghal a nagy, erős szomjúságtól, ha egy csepp vizet nem talál. Ment, mendegélt keseregve, sírdogálva, s ihol talált egy csepp vizet valami állatnak a nyomában. Ő bizony iszik belőle, akármiféle állattá változzék, gondolá magában . Hát, Uramfia, Jézus, ne hagyj el! - ahogy egy cseppet ivott, mindjárt őzzé változott.

Eközben Cerceruska teleszedte a kosarát, s néz erre, néz arra, hát sehol sincs a kicsi húgocskája. Keresi, kiabálja, s jaj, Istenem, nem találja. Sírt Cerceruska, sírt keservesen, hogy zengett belé az erdő. Hát egyszer csak szalad felé keserves nyihogással egy őzecske, nyalja-falja Cerceruskának kezét, arcát, mindenét.

- Ó, Istenem, Istenem - sírt Cerceruska -, ez bizonyosan az én kicsi testvérem! Nem fogadá meg a szavamat, s őzzé változott.

Megölelte az őzike nyakát, s úgy vezette az erdőn át, folyton sírva, keseregve. De még csak akkor sírt igazán Cerceruska, amikor messziről egy vadászt pillantott meg. Kétcsövű puska volt a vállán, s egy kopó szaladgált, szimatolt előtte. Jaj, ha meglátja a vadász még meglövi a kis testvérét! Néz erre, néz arra, hogy hová rejtőzhessenek el. Szerencsére meglát egy szénaboglyát, s hirtelen mögéje húzódnak. De hiába húzódtak, mert a kopó megszimatolta az őzecskét, s egyenest a boglyához szaladt. Körülszimatolta az őzecskét, de nem bántotta, hanem hirtelen megfordult, visszaszaladt gazdájához, ugrált, vinnyogott, s addig neki békét nem hagyott, míg egy darab kenyeret nem adott. A kopó felkapta a kenyeret, elszaladt a boglyához, ledobta Cerceruska elé, visszaszaladt a gazdájához, s még erősebben ugrált, vinnyogott.

Csudálkozott a vadász, nem értette a kopó dolgát, mert máskor nem is gondolt evésre, míg haza nem tértek a vadászatról. Hanem azért dobott neki még egy darab kenyeret. A kopó ezt sem ette meg, hanem szaladt egyenesen a boglyához, s Cerceruska elé dobta a kenyeret, aztán vissza megint a gazdájához, felszökött rá, s keservesen vinnyogott.

- No, várj csak - mondá a vadász -, még adok egy darab kenyeret, de már most magam is megnézem, hogy hová viszed, mert lehetetlen, hogy mind magad ennéd meg!
No hiszen elállott szeme-szája a vadásznak, mikor látja, hogy a boglya tövében egy szépséges szép leányka sírdogál, s mellette egy őzecske nyihog keservesen. Cerceruska ráborult az őzecskére, s könyörgött a vadásznak:

- Ó, édes vadász bácsi, ne bántsa ezt a szegény őzecskét, mert ez az én testvérkém!

Mit beszélsz, te leányka, te - nevetett a vadász -, már hogy lehessen leánynak őz testvére.

Cerceruska zokogva mesélte el, mi történt velük.

Kicsordult a könny a beszédre a vadász szeméből, s azt mondta:

- Ne félj, Cerceruska, nem bántom a testvéredet, de sőt inkább magammal viszlek a palotámba. Mert úgy tudd meg, hogy én vagyok ennek az országnak a királya.

Azzal kézen fogta Cerceruskát, Cerceruska pedig átölelte az őzecske nyakát, s úgy sétált a királyi palotába.

Ott a király megparancsolta, hogy az őzecskét külön kertben tartsák, Cerceruskának pedig minden ember engedelmeskedjék, kedvét keresse neki, aki jót akar.

Na, kedvébe is járt mindenki Cerceruskának, csak egy udvarbéli asszony, aki dajkája volt a királynak, nézte rossz szemmel. Ennek az asszonynak volt egy leánya, s mind azon mesterkedett, hogy a király vegye feleségül az ő leányát. Mert hogy szavamat össze ne keverjem, a királynak még nem volt felesége. Hiába ajánlották neki a legszebb királykisasszonyokat, egy sem tetszett neki. Örült ennek az asszony, de bezzeg megijedt, mikor Cerceruskát meglátta.

,,Bizonyosan ezt akarja feleségül venni a király - gondolta magában -, de abból ugyan nem lesz semmi!"

Csak azt várta, hogy a király elmenjen hazulról, lement Cerceruskával abba a kertbe, hol az őzecske lakott. Volt ennek a kertnek a közepén egy tó, s mikor ennek a partján jártak, azt mondja az öregasszony:

- Állj csak meg, Cerceruska, nézd meg magad a tóban, milyen szép vagy. Cerceruska belenézett a tóba, s abban a minutában a gonosz asszony belelökte.

Hej Istenem, nyihogott az őzecske keservesen, szaladgált a tó körül, de az öregasszony odaszólt neki:

- Nyihogj, nyihogj, csak ne beszélj!

Hazajő estére a király, s megy a Cerceruska szobájába egyenesen. Hát Cerceruska nincs ott. Hívatja az asszonyt.

- Hol van Cerceruska?

- Bizonyosan a kertbe ment. Mindig ott játszadozik az őzecskével.

Megy a király a kertbe, keresi, kiabálja Cerceruskát, de csak az őzecske volt ott, az pedig csak nyihogott, szaladgált, nem tudott szólani.

Megszomorodott a király erősen. Azt hitte, hogy Cerceruska elbujdosott a palotából. Kerestette az egész országban, teméntelen aranyat ígért annak, aki visszahozza Cerceruskát, de ígérhette volna fele királyságát: Cerceruskát senki meg nem találta.

Egész napokon keresztül ott járt-kelt a király a kertben, s az őzecskét simogatta, kérdezte:

- Nem láttad-e Cerceruskát? - de az őzecske csak nyihogott, nem tudott beszélni.

Látta ezt az ördöngös asszony, s megijedt, hogy ha a király mindig a kertben jár, még valahogy eszébe jut, hátha a tóba taszították Cerceruskát. Ő bizony elpusztítja az őzecskét is. Megvárta, hogy menjen el hazulról, egyszeriben mészárost hívatott, s bementek a kertbe, hogy elfogják az őzecskét.

Haj, szegény teremtés, mikor meglátta, hogy jő a mészáros, nekirugaszkodott, s szaladt a tó körül, ahogy csak bírták gyenge lábai. Hiába csalogatták, meg nem állott. S halljatok csudát: amint a tó körül szaladgált, a nagy ijedségtől megjött a szava, s elkezdett beszélni.

Kelj ki, édes Cerceruskám,

tónak fenekéből,

nagy halnak beléből!

Fenik a kést gyenge bőrömnek,

véget vetnek immár szegény életemnek!

Éppen ebben a szempillantásban érkezett a kertbe a király, s hallja, hogy mit kiabál az őzecske. Mindjárt összekiabálja az egész udvar népét, kimereti a tó vizét, kifogatja a nagy halat, a hasát fölvágatja, s hát csakugyan benne volt Cerceruska. Úgy láttam, mint ma, hogy élt, s még százszor szebb volt, mint annak előtte.

Volt öröm, de milyen! A kicsi őzecske is akkorákat ugrott örömében, hogy egyszer csak keresztülbucskázott a fején, s hopp! hallgassatok ide! egyszeribe visszaváltozott leánykának.

A király kézenfogta Cerceruskát, fölvezette a palotába, egyszeribe papot hívatott, az összeeskette őket, s még aznap a fiatal pár tojáshéjba kerekedett, a Küküllőn leereszkedett.

Ha kiszállnak, legyenek a ti vendégeitek.

# data[].attributes.body
Ha a magot elülteted,
Palánta lesz belőle.
Palántának vékony szárán
Levélke tör előre.

Szár tetején bimbó virít
Csuda édes illattal,
Ebből lesz az epervirág,
Újra minden tavasszal.

Dolgos méhek szorgalmasan
Szállanak a virágra,
Virágból így eper lesz majd,
Nem dolgoztál hiába.

Magocskád, mit elültettél
Így változott eperré,
Nincs más hátra, edd meg gyorsan,
Mielőtt más megenné!

# data[].attributes.body
Megérett a cseresznye,
piroslik az ágon,
ezer piros csengettyű
csilingel a fákon.

Megérett a cseresznye,
szedik a kosárba:
holnap reggel szekérrel
viszik a vásárba.

Jaj, de piros! Jaj, de szép!
Az íze, de édes!
Sül is már a tepsiben
A cseresznyés rétes.

# data[].attributes.body
Az óvoda veteményes kertje.

Olvassátok el a történetet,kicsit, gondolkozzatok, számoljatok, csoportosítsatok. A feladatlapot kinyomtatás nélkül is megoldhatjátok, megmutatva vagy szóban megmondva a helyes választ.

# data[].attributes.body
Szerkesztettem nektek egy jó kis párosító játékot.
Keresd meg a felbukkanó kép párját, de figyelj jól,mert van benne egy kis csalafintaság.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Készítsen feladatokat gyorsan, egyszerűen

# data[].attributes.attachment_link.description
Párosító - Érintse meg a megfelelő párokat, addig, míg el nem fogynak

# data[].attributes.body
A gyümölcskosarak

Számolj együtt Tündér Bellával és ügyesen oldd meg a feladatlapokat.

# data[].attributes.body
Ismét egy saját készítésű játék.
A vonat vagonján látható kis kép alapján kell levadásznod a lufikat,úgy hogy pont a megfelelő vagonba pottyanjanak.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Készítsen feladatokat gyorsan, egyszerűen

# data[].attributes.attachment_link.description
Tanítási forrás | Cseresznye - cseresznye, Eper - eper, borsó - borsó, zöldhagyma - zöldhagyma, retek - retek, saláta - saláta.

# data[].attributes.body
Először olvassátok el Kopogi történetét.
Beszélgessetek arról a ti kertetekben, mit vetettetek el, hogyan gondozzátok a növényeket, s mit fogtok készíteni belőle,ha megnő.
Ha van rá lehetőség menjetek el apával, anyával a piacra vagy a zöldségboltba s vedd szemügyre mi változott az őszi piac kínálatához képest. Mi az ami most tavasszal érett be és ősszel már nem találkoztunk vele vagy találkoztunk csak más formában???

# data[].attributes.headline
Tavasz végén, nyár elején nagyon sok finom gyümölcs beérik.

# data[].attributes.subject
Tavasz végén, nyár elején nagyon sok finom gyümölcs beérik.

# data[].attributes.body
Nézzétek meg a ti kertetekben melyik gyümölcs mosolyog rátok éretten a fákról és a bokrokról.

# data[].attributes.body
1.Rakjatok sorba az asztalon gyümölcsöket vagy azok képeit ( lehet újságból kivágott is). Nézd meg jól a sorrendet hogy követik egymást a sorban,majd anyukád változtasson meg egy dolgot,te pedig találd ki mi változott meg.
2. Letakart kis kosárba helyezzetek néhány gyümölcsöt, s próbáld tapintás után kitalálni, melyik gyümölcsöt fogtad meg. Próbáld elmondani mit érzel a kezeddel.       ( kicsi, nagy,puha, kemény, sima,göröngyös, van-e szára,stb.)

# data[].attributes.body
Alapos megmosás után, daraboljatok fel gyümölcsöket, s behunyt szemmel próbáld meg kitalálni, melyik gyümölcsöt kóstoltad meg.
Gyümölcs salátát is készíthettek ha van kedvetek!

# data[].attributes.body
Zöld a haja, fehér a szakálla, mégis fiatal..... Mi az? (zöldhagyma)

Zöld ruhája bidres-bodros,
a levele igen fodros.
Az emberek szeretik,
a hús mellett megeszik. Mi az?
( saláta)

Zöld, de nem bokor,
piros,de nem alma,
farka van, de nem egér. Mi az?
(retek)

# data[].attributes.body
Zöldborsó

# data[].attributes.body
Retek

# data[].attributes.body
Zöldhagyma

# data[].attributes.body
Fejes saláta

# data[].attributes.attachment_link.title
Fejes saláta - jigsaw puzzle (24 pieces)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Készítsen feladatokat gyorsan, egyszerűen

# data[].attributes.attachment_link.description
Forgassa mega kereket és kiderül hol áll meg.. , , , , , .

# data[].attributes.body
Nyomtatás és kivágás után indulhat a játék!
Minden játékos kap egy kártyát, a többit az asztal közepén feltornyozzuk, a torony felső lapján lévő kártyát szabad csak nézni és összehasonlítani a sajátunkkal, aki talál egyformát kimondja a nevét és elveheti a lapot. Az győz, aki a legtöbb kártyalapot begyűjtötte.
Sok sikert! Hajrá!

# data[].attributes.body
Cseresznye

# data[].attributes.body
Eper

# data[].attributes.body
Zöld levél a koronája,
nagyon fáj a fogad rája.
Nem kell neked a korona,
piros szeméért vagy oda. Mi az?
(eper)

Kicsi golyó vékony száron,
piroslik a lombos ágon.
Jaj, de édes, jaj, de jó,
kisgyerekeknek való. Mi az?
(cseresznye)

# data[].attributes.body
Tudom nagyon szeretitek a csipeszes játékot. Kerestem növényekről szóló feladatokat összefoglalásképpen. Tesztelheted mennyit is tudsz már a növényekről. Ha ki tudjátok nyomtatni otthon, ruhacsipesszel is jelölheted a helyes megoldásokat, ha nem, elég megmutatni a helyes válaszokat.

# data[].attributes.body
Most olyan feladatlapokat gyűjtöttem össze, ahol számolni kell.

# data[].attributes.body
Május végén garantáltan kint tudsz már mozogni a szabadban. Ehhez hoztam néhány ötletet.
1. Heti tornából
Távolugrás
-talajra fektetett kötélpár( 50 cm távolságban) átugrása egy lábról két lábra
- homokozó elé 50 cm távolságban lefektetett kötél átugrása egy lábról két lábra, talajfogás a homokozóban a törzs előrelendítésével, a kar hátralendítésével.
Kislabdahajítás
- bemelegítés: indián szökdelés, karkörzés előre hátra 6-8 x harántterpeszben
- 2 méter magasan kifeszített kötél fölött maroklabda átdobása
(fontos, ha a dobó kéz a jobb kéz, akkor az ellentétes oldali láb vagyis a bal láb van elöl dobáskor, s a törzs elfordul a dobás irányába)
2. Számolós mozgás videó
Az előzetesen egyeztetett számokra kell ráugrani a pároknak, ha kész a színes mezőre ugranak,majd  hátrafelé ki a pályáról.

# data[].attributes.body
Lábtorna

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Vidovszky Sára - gyógytornász Tornázz a plüssöddel!

# data[].attributes.headline
Ha sokat ültél már a számítógép előtt...

# data[].attributes.subject
Ha sokat ültél már a számítógép előtt...

# data[].attributes.body
... akkor ez a torna pont neked való

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Vidovszky Sára - gyógytornász Tornázz a plüssöddel!

# data[].attributes.body
Hozzávalók

25 dkg mascarpone,

5 dkg fehércsokoládé,

2-2,5 dl tejszín,

10 dkg porcukor,

40 dkg eper.

Elkészítés

A fehércsokoládét vízgőz fölött megolvasztjuk.
A mascarponét kikeverjük 5 dkg porcukorral és hozzáadjuk a fehércsokit és a felvert tejszínhabot.
Az eper felét összeturmixoljuk, (én villával nyomkodtam) 5 dkg porcukorral.
Az eper másik felét feldaraboljuk.
Pohárba rétegezzük az epret, krémet és az eperöntetet.
Tegyük hűtőbe fogyasztás előtt!

# data[].attributes.body
A diétás epres túrótorta hozzávalói:

20 dkg teljes kiőrlésű, cukormentes/szénhidrátcsökkentett keksz (esetleg zabkeksz, vagy bármilyen, ami beilleszthető a diétádba)

25 dkg túró

15 dkg margarin

30 dkg eper

15 dkg görög joghurt

8 dkg cukornak megfelelő édesítőszer

vanília aroma vagy 1 rúd vanília

1 citrom

1 csomag tortazselé

5 lap zselatin

A diétás epres túrótorta elkészítése:

Daráld le alaposan a kekszet, majd keverd hozzá a megolvasztott vajat, hogy egy olyan masszát kapj, amit egy vajjal kikent tortaformába nyomkodhatsz egyenletesen. Az alappal nincs más dolgod, de ha szeretnéd, egy kis édesítőszer vagy kakaót is keverhetsz bele, így édesebb (vagy kakaós) lesz az alap.

A túrót nyomkodd össze, keverd hozzá joghurtot, add hozzá az édesítőszert, a citrom reszelt héját és frissen facsart levét, majd mehet bele a vaníliarúd. Miközben a túrós masszát hagyod pihenni, a lapzselatint egy dcl vízbe téve oldd fel. Nagyon figyelj rá, hogy csak melegedjen a víz, de ne forrjon. Ha elkészült, keverd a túróhoz, majd tedd rá a kekszes alaphoz, és ezt is oszlasd el egyenletesen. Már majdnem meg vagy, most tedd az egészet a hűtőbe!

Ha akarod, egyszerűen ráteheted a gyümölcsöket a tetejére, de készíthetsz rá zselét is. Ha az utóbbit választod, a zselé csomagolásán lévő leírást használd, és langyosan öntsd a torta tetejére. Ebben az esetben hosszabb idő kell neki, hogy megdermedjen, de egyébként is érdemes egy éjszakát állni hagyni, hogy tökéletesen összeérjenek az ízek! Isteni lesz, jó étvágyat kívánunk hozzá!

hirdetes

# data[].attributes.body
Hozzávalók:

1 kg eper,

800 g cukor,

1 l víz.

Elkészítés:

Olvasszuk fel a cukrot a vízben, tegyük fel főni, csak addig melegítsük, amíg elkezd főni, majd tegyük bele az epret és főzzük 20 percig. A 20 perc elteltével öntsük egy szűrőbe az epret és hagyjuk jól lecsepegni. Az epret rakjuk egy tepsibe és tegyük be az előmelegített sütőbe, 180 fokon 35-45 percig hagyjuk a sütőben, amíg megszárad de vigyázzunk, meg kell őriznie a rugalmasságát, majd rakjuk befőttesüvegekbe, zárjuk le és tegyük a kamrába.

# data[].attributes.body
Hozzávalók:

3 kg apróbb szemű, édes, érett eper

1,20 kg cukor (kilónként 40 dkg, de 50 dkg-ot is tehetünk bele, ha édesebbre szeretnénk)

10 db csavaros, hibátlan tetejű 3 dl-es üveg

Elkészítés:

Az epreket alapos, többszöri mosás után megtisztítjuk, és egy nagyobb, 6-7 literes fazékba rétegezzük a cukorral. Jól szellőző konyharuhával letakarva 24 órát állni hagyjuk.
Ezután feltesszük a tűzhelyre, burgonyatörővel kicsit törünk rajta, sok eperszem így is egyben és darabos marad, felforraljuk (5 dl eperlevet üvegbe szörpnek kimertem, hogy kicsit sűrűbb legyen), és a forrástól számított 20 percig közepes hőfokon (jól rotyogjon) főzzük - keverjük, közben többször lehabozzuk.
Előre kimosott - legkönnyebb mosogatógépben magas hőfokon - és kiszárított üvegekbe majdnem színültig töltjük, a fémtetőt erősen rácsavarjuk, 5 percre fejtetőre állítjuk, majd visszafordítva száraz dunsztba tesszük, és abban hagyjuk min. 24 órát dunsztolódni, majd felcímkézhetjük, és a végleges helyére tesszük.

# data[].attributes.body
Hátha jobban megjön a zöldségek iránti étvágy... kattintsatok bátran működik a videó.

# data[].attributes.body
De memória játékként is használhatóak a képek

# data[].attributes.body
Lássuk mi kell hozzá?
- Valamilyen építő játék. A képen jenga elemeket látsz, de alkalmas lehet más építő játék (lego, duplo, stb.) is.
- szívószál
- pompom golyó (helyettesíthető más apró, könnyű, golyó alakúra formázható dologgal, mint akár papírból vagy zsepiből gyúrt galacsinnal)

A feladat első része is izgalmas, ugyanis meg kell építeni a jengából a labirintust, ami fejleszti a gyermek téri tájékozódását és egyúttal kiélheti kreativitását is.

De a lényeg ezután következik. Ugyanis a pompom golyót a labirintusba helyezve, egy szívószállal fújva kell a golyót végigvezetnie a pályán.

Ha ez sikerült, akkor a feladat ugyanez, csak szívószál nélkül.

És, ha még tovább szeretnétek fokozni a hangulatot, akkor beszállhatsz Te is, és szemből fújhatod a golyót visszafelé, ezzel nehezítve a golyó kijuttatását.:)

A remek szórakozás mellett a fújógyakorlatok fejlesztik a száj körüli izmokat és a nyelv izmait is.

Ezen kívül segítik a helyes légzéstechnika kialakítását is, ezzel is előkészítve a terepet ahhoz, hogy a folyamatos, tagolt olvasás az iskolában ne okozzon később nehézséget.

# data[].attributes.attachment_link.title
ZENE OVI - Ezt énekeljük az oviban - Én kis kertet kerteltem

# data[].attributes.headline
Készítsetek szívószál dudát és kísérletezzetek a hangotokkal

# data[].attributes.subject
Készítsetek szívószál dudát és kísérletezzetek a hangotokkal

# data[].attributes.attachment_link.title
Halász Judit: Bújócska (gyerekdal, animáció)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
MESE TV - dalok, mesék, rajzfilmek gyerekeknek

# data[].attributes.attachment_link.title
Karaván együttes: Napok (gyerekdal, rajzfilm gyerekeknek)

# data[].attributes.body
A Nyuszi pajtás hogy vagy? játék mintájára kérdezgetjük egymást.
Cél az udvarias megszólítás és a választékos válaszadásra nevelés.
-Csiga pajtás hogy vagy?
- Köszönöm jól!
- Hát a szomszédod?
- Nem tudom, mindjárt megkérdezem tőle!
- Béka ( vagy bármilyen állat név behelyettesíthető) pajtás hogy vagy?
- Köszönöm jól!
S így folytathatjuk míg csak ki nem fogyunk a nevekből vagy meg nem unjuk.Oviban addig csináljuk míg mindenki egyszer legalább sorra kerül.

# data[].attributes.body
Elmegyek a zöldségboltba és veszek epret. A következő azt mondja elmegyek a zöldségboltba és veszek epret és cseresznyét. Mindig egy gyümölccsel bővül a szólánc, az előzőekhez mindig egy újabbat kell felsorolni, legalább hét-kilenc tagig játsszátok.

# data[].attributes.body
Liccs-loccs, liccs-loccs,
megy a hajó a Dunán,
lemaradt a kapitány,
Kiabál, trombitál,
de a hajó meg se áll.
Megérkezett a kishajó!
Mit hozott a kishajó?
Gyümölcsöket E-vel, Cs-vel
Zöldségeket S-sel, Z-vel, R-rel, stb.

# data[].attributes.body
Betti néni múlt heti padlet- jében találhattatok egy nagyon jó só-liszt gyurma receptet. Ezen a héten is hasznát vehetitek hiszen a zöldségek témában is alkothatnak vele a gyerekek.
Zöldhagymát, zöldborsót, salátát, retket lehet készíteni egy kis ételfestéket vagy sima tempera festéket is hozzá gyúrhattok s már készülhet is a tavaszi zöldséges kosár.
Az írás elsajátításához fontos, hogy az ujjak izmai erősek legyenek, ebben segít a gyurmázás során a sodrás, a gömbölyítés a lapítás technikája. A rész - egész viszonyának átlátása pedig a logikai képességek fejlődését segíti elő.

# data[].attributes.body
...lehet akár borsót is

# data[].attributes.headline
Gyümölcsökhöz nagyon sok jó ötletet találtam...

# data[].attributes.subject
Gyümölcsökhöz nagyon sok jó ötletet találtam...

# data[].attributes.body
...nézzétek csak