# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jaa artikkeli Tilaa Seura

Jorma Uotinen kertoo avoimesti tapahtumista henkilökohtaisessa elämässään ja uransa aikana. Sen sijaan avaamatta ovat lukot, jotka kätkevät niihin liittyvät syvimmät tunteet.

Nyt minä elän. Niin Jorma Uotinen, 70, tunsi noustessaan estradille heinäkuun lopussa lähes puolen vuoden tauon jälkeen.

"Esiintyminen on minun elementtini. Väsymyksen hetkiä on ollut, mutta koskaan en ole menettänyt sisäistä paloani."

Onkin turha kysyä, onko Jorma suunnitellut uransa lopettamista.

"Mistä jäisin eläkkeelle? Elämästänikö?"

50 vuotta jatkuneen taiteilijauran kunniaksi suunniteltu konserttikiertue siirtyi syksystä tulevaisuuteen koronaviruksen vuoksi. Sen sijaan Jorma viihdyttää televisiokatselijoita tuomaroimalla jälleen ohjelmassa Tanssii tähtien kanssa.

"Sen välityksellä minusta on tullut tunnettu ihmisille, jotka eivät tiedä tanssitekemisistäni yhtään mitään."

Haastattelua edeltävänä iltana Jorma pysäytettiin neljä kertaa yhteiskuvaan muutaman sadan metrin matkalla ravintolasta raitiotievaunupysäkille. Yksi selfien halunneista oli oululainen, Helsingissä vierailulla ollut nuorukainen.

"Hän sanoi, että yhteiskuva oli hänen reissunsa huippuhetki."

Yhteiskuvat ovat osa Jorma Uotisena olemista. Kodin ovien ulkopuolella.

"Olen mielelläni omissa oloissani ja siellä oleva Jorma Uotinen voi olla aika erilainen kuin julkisuudessa esiintyvä."

Tahto teeskennellä

Lähtökohdat olivat niukat. Isä kuoli, kun Jorma oli 3- ja isosisko Virpi 5-vuotias. 26-vuotiaana leskeksi jäänyt äiti pestautui ompelijaksi Porin puuvillatehtaalle.

Koti oli 24 neliön huone ja keittokomero. Siellä äiti myös hankki lisätuloja kotiateljeellaan elättääkseen ja kouluttaakseen lapsensa.

Onko siis ihme, että Jorma päätyi maailman merkittävimmille estradeille? Ei.

"Ei kenenkään lapsuudessa voi määritellä, minkälainen hänen elämästään tulee, ellei ole syntynyt kuninkaalliseksi. Sitä paitsi hekin voivat nykyään lähteä hovista."

Kouluvuosina erilaisuuden aiheuttamia kolhujakaan on turha muistella. Suunnan määritellyt tienviitta oli kaiken voittava tarve esiintyä.

"Ehkä se on geeneissä. Isän on kerrottu olleen perhelounailla ja erilaisissa tapaamisissa seremoniamestari. On kerrottu, että minulla on samanlainen verbaalinen ilmaisu kuin hänellä oli."

Äidin perintöä ovat rehellisyys, oikeudenmukaisuus ja suvaitsevaisuus.

"Ne ovat arvoja, jotka ovat myös ohjanneet elämääni."

Viisivuotiaana Jorma ilmoitti ostavansa naapurissa olleen Porin teatterin. Hän halusi päästä näyttämölle "teeskentelemään".

"Se oli lapsen suusta oivaltava ilmaus. Sitähän näytteleminen on, teeskennellään jotain muuta kuin omaa itseä."

Kymmenvuotiaana hän soitti samassa pihapiirissä asuvan teatterinjohtaja Martti Lahtisen ovikelloa ja kysyi töitä. Hän pääsikin hoitamaan teatterilaisten lemmikkejä ja lapsia, mutta sai myös ensimmäisen roolinsa Havukka-ahon Nikkenä näytelmässä Havukka-ahon ajattelija.

Viisi vuotta myöhemmin Jorma seurasi sisartaan balettitunneille. Jo vuoden kuluttua hän tanssi ensimmäisen kerran julkisesti musikaalissa Viulunsoittaja katolla.

Kun Jorma haki Teatterikouluun kesken lukiovuosien, hän pääsi loppumetreille asti. Raadissa istunut Kalle Holmberg totesi:

"Kyllä sinä ehdottomasti kuulut näyttämölle. Tapasi liikkua on kuitenkin muihin pyrkijöihin verrattuna niin poikkeuksellinen, että sinun kannattaa hakeutua tanssin, pantomiimin tai muun liiketaiteen pariin."

Tarvittiin kuitenkin lähes hengen vienyt sairaus ennen kuin kutsumus löytyi.

19-vuotiaana Jorma halvaantui ja menetti puhekykynsä sairastuttuaan hermojuuritulehdukseen, Guillain-Barrén oireyhtymään. Siitä toipuessaan hänen oli opeteltava uudelleen yksinkertaisetkin asiat.

"Ilman sitä kokemusta olisin saattanut hyvinkin valita tanssin, mutta minulla ei olisi ollut samaa ymmärrystä."

"Vain saman kokenut ymmärtää, kuinka paljon merkitsee, kun vihdoin saa itse vietyä lusikan suuhun. Opin arvostamaan liikkeen jokaista millimetriä, kun kyky ensin vietiin pois ja sitten se palautui."

Liikkeen uudelleen kokemisen riemu ei jättänyt mahdollisuuksia.

"Ilman sitä kokemusta olisin saattanut hyvinkin valita tanssin, mutta minulla ei olisi ollut samaa ymmärrystä."

Riittävä uteliaisuus

Tanssijanura alkoi vuonna 1970 Suomen Kansallisbaletissa. Jorma jatkoi opintoja Sveitsissä Serge Colovinen johdolla, mutta kasvoi taiteilijaksi vasta Pariisissa.

Sinne hänet houkutteli Kansallisoopperassa vierailulla ollut, Pariisin oopperassa kokeellista tanssin ryhmää johtanut Carolyn Carlson vuona 1976.

"Hän sanoi bussipysäkillä harjoitusten jälkeen 'I want you', haluan sinut, ja minä vastasin hetkeäkään epäröimättä 'I come', minä tulen."

Ensimmäinen visiitti maailmankuulun oopperatalon tyhjällä näyttämöllä on yhä mielessä.

"Silloin koin välähdyksenomaisen kauhunhetken. Henki salpautui. Pitääkö minun esiintyä tällä näyttämöllä?"

Tunne oli ohi yhtä nopeasti kuin se oli tullutkin. Sen sijaan hämmästyksen hetkiä yli 40 maassa esiintynyt Jorma on kokenut toistuvasti.

"En ole ikinä unohtanut, että olen Porista lähtöisin. Monessa paikassa olen hämmästellyt, että tännekin olen nyt päässyt."

Yksikään etappi ei ole saanut häntä jäämään paikalleen.

"En ole koskaan hakenut mitään tehtävää. Jutut ovat seuranneet toisiaan ja olen ollut riittävän utelias -tai toisen tulkinnan mukaan ehkä helposti höynäytettävissä- ja lähtenyt mukaan."

Vain kerran Jorma on kokenut epävarmuutta tulevaisuudestaan. Kun työ Suomen Kansallisbaletin johtajana päättyi, ei tarjolla ollutkaan heti uutta, entistä mielenkiintoisempaa projektia.

"Se oli vaihe, jolloin kyselin itseltäni, kelpaanko enää mihinkään. Tarvitaanko minua missään? Oma tanssiura oli päättynyt, ei ollut enää työyhteisöä ja kotona ei ollut ketään, sillä pitkä parisuhteeni oli päättynyt."

Palataan parisuhteisiin hieman myöhemmin. Ensin Jorma kertoo, kuinka innostuneena hän otti vastaan Kuopio tanssii ja soi -festivaalin johtajuuden. Se oli hänelle jotain uutta ja antoi tilaa kehittyä myös laulajana.

"Ei laulajaksi voi vain ponkaista, se on useamman vuoden prosessi. Vasta viimeksi kuluneet vuodet ääneni on asettunut siihen, mikä se rekisterissäni voi olla."

Arvokkaat muistot

Jorma oivalsi jo varhain rakastuvansa sekä naisiin että miehiin. Yhteistä suhteille on se, että kaikki - jo varhaisten nuoruusvuosienkin - rakkaustarinat ovat jatkuneet ystävyytenä intohimon sammuttua.

"Ei kenenkään suhde ole vapaa ristiriidoista. Intiimissä suhteessa on kuitenkin niin paljon hienoa ja yhteiset kokemukset säilyvät arvokkaina muistoina. Miksi ne pitäisi hylätä tai mitätöidä?"

Sauli Miettisen kirjoittamassa, 26.8. julkaistussa elämäkerrassa Jorma Uotinen (Otava) paljastuu, että Jorman ensirakkaus oli näyttelijä Kristiina Elstelä.

"Meillä oli hyvin kiihkeä ja intensiivinen suhde."

Kristiina oli tuolloin 24-vuotias, eronnut ensimmäisestä aviomiehestään, pienen lapsen äiti ja kihloissa, Jorma 17-vuotias lukiolainen. Kun suhde aikanaan hiipui, ystävyys säilyi. Kristiina kuoli kesäkuussa 2016. Hietaniemen kappelissa järjestetyssä hautajaistilaisuudessa Jorma asetti arkun päälle punaisen ruusun sekä esitti lyhyen ja äänettömän tanssiliikesarjan viimeisenä tervehdyksenään.

Pitkäaikaisin rakastettu oli ensin meikkitaiteilijana ja sittemmin laulajana uran tehnyt Helena Lindgren.

Suhteessa heräsi hetkellisesti myös toive omasta lapsesta.

"Se syttyi, kun kävimme katsomassa Eeva ja Reijo Kelan vastasyntynyttä vauvaa sairaalassa. En koskaan muulloinkaan ajatellut, ettei lasta saa tulla. Niin ei vain käynyt."

Lähes 20 vuotta kestänyt avoliitto päättyi eroon vuonna 1998. Parin vuoden etäisyyden jälkeen he lähentyivät ja aloittivat myös yhteistyön laulajina.

"Helena on elinkautisystäväni."

Tanssin terapia

Minkälainen on Jorma Uotinen kodin ovien sisäpuolella?

"Minusta on julkisuudessa kuva, jonka mukaan olen aivan auki. Kuitenkin syvimmät tunteeni ovat niin intiimejä, etten jaa niitä kenellekään. En ole sellainen tyyppi, joka sanoo, että istutaanpa puhumaan. Kuuntelen, jos joku haluaa puhua minulle, mutta vältän antamasta ohjeita tai neuvoja."

Jorma ei avaudu edes ystävilleen.

"Ehkä minussa on tunnelukkoja, jotka sen estävät."

Tai sitten hän on sanonut sanottavansa tanssien.
Lue myös: Lukioikäisenä Jorma Uotinen rakastui ensikerran - Kiihkeä suhde syttyi seitsemän vuotta vanhemman Kristiina Elstelän kanssa

# data[].attributes.attachment_link.title
Jorma Uotinen, 70, ei avaudu henkilökohtaisimmista asioista edes ystävilleen: "Syvimpiä tunteitani en jaa"

# data[].attributes.attachment_link.description
Jaa artikkeli Tilaa Seura Jorma Uotinen kertoo avoimesti tapahtumista henkilökohtaisessa elämässään ja uransa aikana. Sen sijaan avaamatta ovat lukot, jotka kätkevät niihin liittyvät syvimmät tunteet. Nyt minä elän. Niin Jorma Uotinen, 70, tunsi noustessaan estradille heinäkuun lopussa lähes puolen vuoden tauon jälkeen. "Esiintyminen on minun elementtini.

# data[].attributes.body
..tuli mieleen tuosta Minna-open vinkistä "---haastattelut, joissa --- yksilö kertoo elämästään tai elämäntyöstään ovat erittäin antoisia ja mielenkiintoisia tämän tehtävän näkökulmasta."
-Annukka

# data[].attributes.body
..tuli mieleen tuosta Minna-open vinkistä "---haastattelut, joissa --- yksilö kertoo elämästään tai elämäntyöstään ovat erittäin antoisia ja mielenkiintoisia tämän tehtävän näkökulmasta."
-Annukka

# data[].attributes.body
-Tuula

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Professori Kari Uusikylä kasvoi jalkapalloa pelaten aikana, jolloin kaikki saivat pelata. Nyky-yhteiskunta peräänkuuluttaa nopeita tuloksia ja jatkuvaa kehitystä kaikessa. Uusikylä on huolissaan saman vimman tartuttamisesta lasten urheiluvalmennukseen.

Professori Kari Uusikylä kasvoi Vaasassa jalkapalloa pelaten aikana, jolloin kaikki saivat pelata. 1950-luvulla Vaasan Kotirannan nurmikentän laidalla ei kykyjenetsijöitä näkynyt.

- Ei sinne päinkään. Eikä silloin kiinnitetty mitään huomiota siihen, minkälaisia kykyjä kentällä juoksi, vaan siellä juoksivat kaikki. Mutta toki sieltä erottuivat ne, joilla oli taipumus ja ennen kaikkea palava into pelata ja rakastaa sitä palloa, Kari Uusikylä muistelee.

Intoa ja taitoa on varmasti vieläkin, mutta ajat ovat muuttuneet sikäli kovemmiksi, että nuorilta, lupaavilta pelaajilta vaaditaan koko ajan enemmän.

Uusikylän mukaan kenttien laidoilla on liikaa aikuisia, jotka eivät ymmärrä lapsen psyykettä ja vaativat lapsilta liian paljon liian varhain. Ja kun päälle otetaan vielä haukut ja moitteet mahdollisista epäonnistumisista, tehdään lapsen kehitykselle iso karhunpalvelus.

- Moni lahjakkuus poltetaan loppuun aivan liian aikaisin. Pitäisi ymmärtää, että niitä huippuja kehittyy parhaiten sellaisista urheilijoista, joita ei ole rääkätty fyysisesti ja henkisesti lapsina loppuun, Uusikylä sanoo.

Aivan liian vähän kukaan miettii sitä, mitä lahjakkuus oikeasti on ja miten sitä voitaisiin kehittää.
Kari Uusikylä

Luovuuden ja lahjakkuuden tutkimiseen erikoistunut Uusikylä sanoo varsinkin tunnepitoisen puheen lahjakkuudesta polkevan paikallaan.

- Nykyään hoetaan vain sitä, miten tarvitaan osaamista, osaajia ja lahjakkuutta. Mutta aivan liian vähän kukaan - päättäjät mukaan lukien - miettii sitä, mitä lahjakkuus oikeasti on ja miten sitä voitaisiin kehittää.

Liian paljon liian varhain?

Nykyään ei ole ollenkaan tavatonta, että jo 10-vuotiaan täytyisi valita laji, johon fokusoidaan aika ja energia. Viikoittaisten harjoituskertojen määrä saattaa uuvuttaa koko perheen.

- Innostunut jalkapalloilijan alku kyllä mielellään pelaa ja harrastaa vaikka kuinka paljon, Kari Uusikylä sanoo.

Uusikylä kehottaa kokeilemaan eri lajeja rinnakkain ja harrastamaan monipuolisesti. Ratkaisu siitä, mikä on oma laji, tulisi tehdä vasta noin 15-vuotiaana.

- Siihen asti sen [harrastamisen] tulisi olla enemmän leikinomaista ja kevyempää lajien kokeilua, jotka sitten voivat hyvin myös tukea toisiaan, Uusikylä pohtii.

Uusikylä puhuu kokemuksesta. Vaikka hän monien kaveriensa tavoin olikin innostunut jalkapallosta, hyppivät he myös kolmiloikkaa, työnsivät kuulaa, juoksivat kilpaa ja hyppivät pyykkiseipäällä seivästä.

Nykyvalmentajat saattavat kauhistella moista poukkoilua, mutta Uusikylästä kehittyi ikäkautensa huippupelaaja, joka pelasi VPS:N ja HJK:n riveissä edustustasolla jo 17-vuotiaana ja voitti vielä jalkapallotekniikan suomenmestaruudenkin.

- Veljeni Veli-Jukka voitti sitten saman mestaruuden kuusi vuotta myöhemmin. Lapsuuden eväät eivät olleet parhaat mahdolliset, eikä itsetuntoni hyvä. Vaikka pelasin kuinka hyvin, pidin itseäni aina huonona. Silloin valmentajan tai opettajan rohkaisevat sanat merkitsivät todella paljon.

"Turha ihmetellä, miksi lapsen innostus lopahtaa"

Joskus saattaa käydä niinkin, että huippulahjakas nuori kyky päättääkin lopettaa pelit tai urheilut kokonaan.

- Silloin on hyvä pysähtyä miettimään, miksi näin kävi. Jos nuori lopettaa omasta halustaan ja ajattelee vaikka, että nyt en jaksa enempää, käyn kouluni kunnolla loppuun, eikä huipulle pyrkiminen ole minun juttuni, niin se on hänen ratkaisunsa.

Toinen ääripää ovat sitten tapaukset, joissa nuori on henkisesti ja fyysisesti aivan lopussa kovasta treeni- ja valmennusrääkistä, eikä halua enää jatkaa samalla tavalla.

- Vaaditaan myös ihmissuhdetaitoja, että ymmärretään, miten lasta kohdella. Muistan muun muassa tapauksen, jossa parhaansa yrittänyt 15-vuotiaiden tyttöjen jalkapallojoukkue sai valmentajaltaan tunnin mittaiset ylimääräiset rangaistusharjoitukset epäonnistuneen pelin päätteeksi. Silloin on turha ihmetellä, miksi lapsen innostus lopahtaa, Uusikylä sanoo.

Jos nuori lopettaa omasta halustaan ja ajattelee vaikka, että nyt en jaksa enempää, käyn kouluni kunnolla loppuun, eikä huipulle pyrkiminen ole minun juttuni, niin se on hänen ratkaisunsa.
Kari Uusikylä

Lupaavasti alkanut liikuntainnostus voi toki tyssätä myös nykyajan aikavarkaisiin.

Kari Uusikylän lapsuus- ja nuoruusvuosina liikkuminen ja ulkoilu oli sikäli selviö, etteivät huomiota olleet ryöstämässä tietokoneet ja älypuhelimet. Moni pähkäilee nyt sitäkin, miten nuoret saataisiin koneiden äärestä liikunnan pariin.

- Tuo on äärimmäisen tärkeä juttu ja liittyy koulunkäyntiin, harrastuksiin ja ihan kaikkeen. Jos ajatellaan tämän nykytekniikan koukuttavia mahdollisuuksia, niin jo pelkkä ulos tai kouluun lähteminen alkaa muodostua ongelmaksi, kun pelit ja netit koukuttavat ja passivoivat, Uusikylä myöntää.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Moni lahjakkuus poltetaan loppuun aivan liian aikaisin" - Professori Kari Uusikylä ruoskii nykyisiä valmennus- ja kasvatusmetodeja

# data[].attributes.attachment_link.description
Professori Kari Uusikylä kasvoi jalkapalloa pelaten aikana, jolloin kaikki saivat pelata. Nyky-yhteiskunta peräänkuuluttaa nopeita tuloksia ja jatkuvaa kehitystä kaikessa. Uusikylä on huolissaan saman vimman tartuttamisesta lasten urheiluvalmennukseen. Professori Kari Uusikylä kasvoi Vaasassa jalkapalloa pelaten aikana, jolloin kaikki saivat pelata. 1950-luvulla Vaasan Kotirannan nurmikentän laidalla ei kykyjenetsijöitä näkynyt. - Ei sinne päinkään.

# data[].attributes.body
https://yle.fi/uutiset/3-11654611
-Annukka

# data[].attributes.body
Esimerkiksi: https://www.youtube.com/watch?v=AG2P-qwxEpo

https://www.apu.fi/artikkelit/aivotutkija-minna-huotilainen-sain-suvun-naisilta-tekemisen-rohkeuden

https://lukivaikeus.wordpress.com/2017/02/06/ylen-aamu-tvssa-aivotutkija-minna-huotilainen-kertoo-aivojen-huoltamisesta/

- Annukka

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vaatimukset nykyvanhempia kohtaan ovat kasvaneet, ja moni masentuu, koska vanhemmuus on niin rankkaa. Puhutaan intensiivisestä vanhemmuudesta.

- Intensiivinen vanhemmuus ei koske pelkästään vanhempia ja sitä, kuinka rankkana he kokevat vanhemmuuden, vaan ilmiöön liittyvät erottamattomasti myös lapset. Hehän sen vanhemmuuden kohteita ovat, lastenpsykiatri Jari Sinkkonen sanoo.

Jos vanhemmat poimivat erilaisia vinkkejä ja muita ohjeita mistä sattuvat niitä löytämään, tuloksena on Sinkkosen mukaan ulkoa ohjautuva toiminta ja jatkuva epävarmuus omasta isänä tai äitinä olemisesta.

- Sen sijaan pitäisi katsoa omaa muksua ja miettiä, mikä hänelle olisi hyväksi. Lapsi itse antaa hyvät toimintaohjeet vanhemmilleen, jos häntä malttaa kuunnella.

- Pikkulapsiperheissä mietitään, miten turvallinen kiintymyssuhde saadaan syntymään. Se on hassu lähtökohta. Riittää, kun ollaan ennakoitavia ja annetaan lapsen ilmaista kaikenlaisia tunteita.

Sinkkonen ei osaa sanoa, kuinka tuttua intensiivinen vanhemmuudentyyli nuorille perheille on, mutta jos se välittyy ihanteena, vanhemmuudesta piirtyy hänestä harmaa kuva.

- Vanhemmille voi tulla helposti kuva, että lapsi on jokin ihme valmennettava, jolloin vanhemmuudesta puuttuvat hauskuus ja huumori.

Sinkkonen vieroksuu intensiivistä vanhemmuutta käsitteenä voimakkaasti.

- Intensiivinen vanhemmuus ei ole yhtään mitään. Tärkeää on, että ajattelet lastasi, mitä hänelle kuuluu, jutustelet, komentelet, pidät hauskaa, otat kainaloon, riepotat, pidät hyvänä.

- Se on kuin ihmeellinen valmennusajatus, jossa vanhempi koko ajan valvoo lastaan. Sellainen ajatus on ihan hirveä, että vanhemmuutta pitäisi jotenkin suorittaa ja saat pisteitä siitä, miten suoritat.

Vanhemmuus muuttunut

Suhde vanhemmuuteen ja asiantuntijatiedon kuuntelemiseen on Tampereen yliopiston tutkijatohtori Katariina Mäkisen mukaan muuttunut.

- Kun aiemmin saatiin yhteiset normit esimerkiksi neuvolasta, nyt on paljon keskenään ristiriitaista tietoa. On vanhempien vastuulla löytää oikea tieto ja tehdä päätös, mikä on kasvattanut riskitietoisuutta.

Nykylapset käyttävät esimerkiksi edellistä sukupolvea enemmän luistelukypärää ja on olemassa tarkat ohjeet siitä, miten autossa matkustetaan.

- Toki tämä on johtanut siihen, että lasten onnettomuudet ovat vähentyneet, joten riskien tiedostamisella on myös hyvät seuraukset. Eli on korostunut, että on riskejä, joilta lapsia pitää suojella.

Lastenpsykiatri Sinkkonen huomauttaa, että lapset totta kai tarvitsevat tukea, kun he käyvät sählyssä tai viulutunneilla, mutta vanhemmuus ei saisi olla stressaava ajatus.

- Entinen esimieheni sanoi hyvin, ettei vanhemman naaman väri ei saisi muuttua liikaa riippuen siitä, miten lapsi menestyy.

Ristiriidat stressaavat

Vanhemmuus muuttuu Katariina Mäkisen mukaan rankaksi ja stressaavaksi, koska monet vanhemmat yrittävät tehdä työnsä mahdollisimman hyvin, mutta samalla niskaan kaadetaan ristiriitaista tietoa, ja ympärillä on paljon oletuksia vanhemmuudesta.

Mäkisen mukaan intensiivinen ote vanhemmuuteen on liitetty siihen, että elämä on nykyään monin tavoin epävarmaa, ja sitä yritetään hallita, eli varmistaa vanhemmuutta ja lasten hyvinvointia.

- Myös naiset ovat asiantuntijatöissä ja he ovat tottuneet erilaisten projektien pyörittämiseen, jolloin vanhemmuudestakin tulee helposti projekti.

Tutkijan mukaan yksi ilmiön seuraus voi olla äitien ja vanhempien uupuminen.

- Jos ja kun äidit ovat uupuneita kaikesta suorittamisesta, voidaan kysyä, miten se vaikuttaa lapsiin?

Sinkkosen mielestä aikuisten tulisi muistaa, että parasta ja mukavinta vanhemmuudessa on lapsen kehityksen seuraaminen. Hän mainitsee tutkimuksen, jossa vauvan naurua pidettiin ihmisille kaikkein positiivisimpana äänenä.

Jatkuvaa kontrollointia vaativa intensiivinen vanhemmuus on jyrkässä kontrastissa Sinkkosen oman käsityksen kanssa vanhemmuudesta, johon saisi hänestä kuulua runsaasti leikkimistä ja lapsesta nauttimista.

- Vanhemman vastuulla on vauvan ruokkiminen ja huolenpito. Pentu kehittyy kyllä itse, kun sillä ei ole paha olla.

Näin varmistat lapsen hyvinvoinnin

Yhtä parasta vanhemmuustyyliä Sinkkonen ei suostu nimeämään, mutta hän luettelee erilaisia tapoja, joilla vanhemmat voivat varmistaa lapsensa hyvinvoinnin.

- Hyvä vinkki on aina miettiä, mitä meidän pirttiin kuuluu ja jututtaa lasta: tiedänkö, kenen kanssa lapseni kaveeraa, miten hänellä menee koulussa, ja jos hän on saanut kasin ja ysin arvosanoja ennen, mitä on tapahtunut, jos hän nyt saakin vitosia.

Sinkkosesta olennaista on, että vanhempi asettuu kuuntelemaan lasta ilman agendaa.

- Ei pidä ajatella, että nyt suoritan isyyttä, vaan vaikka saunan lauteilla kysyy mitä kuuluu. Sitä mukaa kun oman lapsen aivoituksia tuntee, on varmasti parempi olla itselläkin, ja vanhemmuuteen tulee mukaan rentous. Voi ajatella, että itse asiassa minun kymmenenvuotiaani on hemmetin hauska pakkaus.

Sinkkonen haluaa muistuttaa vanhempia siitä, että lapsilla on ihmeellisiä ajatuksia, mutta niitä ei saa selville muuten kuin rennolla yhdessä olemisella.

- Sen määrä vähenee, jos vanhemmalla on agenda seinällä, ja vanhemmuus muuttuu puurtamiseksi. Tällöin myös lapsi uupuu, ja sitä voi seurata kunnon kapina tai irtiotto.

- Rakastaa pitää ihan hirveästi, mutta välillä pitää myös sanoa, että nyt lopetat.

Sinkkonen myös huomauttaa, että jokainen äiti ja jokainen isä miettii välillä millainen vanhempi oikein on ja katuu tekojaan.

- Olemme kaikki ihmisiä ja mokaamme välillä. Välillä täytyy myöntää, että olin kyllä aika helvetinmoinen törppö. Silloin pitää istua miettimään, ja myöntää, että tuossa minulla keitti yli, käyttäydyin kuin porsas, tuli ylilyönti. Tämän jälkeen tehdään korjausliike ja pyydetään anteeksi.

- Lapsen on helpompi samastua sellaiseen vanhempaan, joka tyrii välillä, kuin sellaiseen, joka esittää jotain ihme tuutoria jatkuvasti.

Hulluttelu on arvokasta

Lapselle kuuluu oikeus vapaaseen leikkiin ja jopa riehumiseen, Sinkkonen muistuttaa.

- Sen aikana sosiaaliset suhteet kehittyvät, ja oma asema kaverijoukossa vakiintuu. On erittäin tärkeää, että lapsi saa hullutella ja pelleillä. Se on äärettömän arvokasta.

Hän kertoo tavanneensa sellaisia suomalaislapsia, joilla on viitenä iltana viikossa menoa, eikä pidä sitä ihanteena.

- Silloin joutenolo, mikä on psyykkiselle hyvinvoinnille keskeistä, on ihan minimissä. Ja jos lapsi valittaa, ettei ole tekemistä, kannattaa katsoa kellosta, kauanko kestää, että hän on tekemässä jotain muuta, jossa hän voi niin sanotusti olla oma itsensä. On aivan hirveä ajatus, että lapsi tekee jotain jatkuvasti toisten ehdoilla.

Lastenpsykiatri muistuttaa vanhempia, ettei lasten tarvitse aina käyttäytyä hyvin, mutta lapset, jotka ovat tasapainoisia, kokevat myös olevansa arvokkaita.

- Tällöin he eivät salli itselleen tehtävän mitä tahansa ja osaavat kyseenalaistaa asioita ilman provokaatiota.

- Hyvä vanhemmuus on yhteenvetona sitä, että olet hullaantunut omiin lapsiisi, annat heidän kertoa omia ajatuksiaan, olet perillä riittävän hyvin siitä, mitä heidän päässään liikkuu, ja osaat myös ohjata ja olla määrätietoinen, kun lapsi tarvitsee laumanjohtajaa. Ja silloin jos lapsi tarvitsee apua, olet apuna.

Lapsen ajatusmaailmasta saa selkoa vain rennolla yhdessä olemisella, lastenpsykiatri Jari Sinkkonen muistuttaa.

- Sen määrä vähenee, jos vanhemmalla on agenda seinällä, ja vanhemmuus muuttuu puurtamiseksi.
Juttu on julkaistu alun perin helmikuussa 2019.

# data[].attributes.attachment_link.title
Nykyvanhemmilta vaaditaan jo liikaa, sanoo lastenpsykiatri Jari Sinkkonen: Äidit ja isät väsyttävät itsensä turhaan

# data[].attributes.attachment_link.description
Vaatimukset nykyvanhempia kohtaan ovat kasvaneet, ja moni masentuu, koska vanhemmuus on niin rankkaa. Puhutaan intensiivisestä vanhemmuudesta. - Intensiivinen vanhemmuus ei koske pelkästään vanhempia ja sitä, kuinka rankkana he kokevat vanhemmuuden, vaan ilmiöön liittyvät erottamattomasti myös lapset. Hehän sen vanhemmuuden kohteita ovat, lastenpsykiatri Jari Sinkkonen sanoo.

# data[].attributes.body
Jalat maassa ja ihan tavallinen mies, ruisleivän voimalla saanut elää terveen miehen elämän.
-Laura-

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Loiri lupasi kertoa kaiken Jari Tervolle, ja niin hän teki. 700-sivuisessa elämäkerrassa käydään uran lisäksi läpi naiset, päihteet ja unet.

Muutama vuosi sitten Jari Tervo valmistautui lähtemään Vesa-Matti Loirin joulukiertueen päätöskonserttiin Kulttuuritalolle. Loiri oli kutsunut koko Tervon perheen ja ovi oli auki myös takahuoneeseen. Tervo oli hyvillään. Hän oli jokin aika sitten ehdottanut Loirille elämäkerran tekemistä. Tervo hehkutti vielä ennen lähtöä vaimolleen Kati Tervolle, että kukaan normaali ihminen ei kutsu tällaiseen tilaisuuteen sanoakseen ei.

- Mutta Vesa-Matti Loiri ei ole normaali ihminen. Hän sanoi ei. Hän perusteli päätöstään sillä, että jos elämäkerta tehtäisiin, siinä pitäisi kertoa kaikki. Ja hän ei halua.

Tervo antoi asian olla ja ryhtyi muihin kirjoitushommiin. Vuoden päästä puhelin kuitenkin soi. Se oli Pete Eklundin, Loirin asiainhoitajan numero. Tervo vastasi, mutta puhelimesta kuuluikin Loirin möreä ääni. "Hyvä on, tehdään vaan se vitun kirja."

Siitä lähti liikkeelle monen vuoden projekti. Tervo tiesi, että työtä olisi paljon, mutta ei arvannut, että kirja olisi niin työläs.

- Hän on elänyt niin rikkaan, runsaan ja joka suuntaan haaroittuvan elämän ja tehnyt valtavan tuotannon. Siinä oli selvittämistä.

Ei niin, ettei Loiri olisi muistanut tapahtumia ja anekdootteja. Päinvastoin, tarinoita riitti. Ongelma oli se, ettei hän ollut varma ajoittuivatko tapahtumat vuoteen -72 vai -82. Tervo sai leikkiä rikostutkijaa jäljittäessään tapahtumien kronologiaa.

- Tein itselleni sellaisen aikajanan, jota seurasin ja täydensin.

Vesa-Matti Loiri

syntynyt vuonna 1945

ensimmäinen elokuvarooli 17-vuotiaana Pojat-elokuvassa

valmistui Suomen teatterikoulusta vuonna 1966

mukana Ylioppilasteatterin Lapualaisoopperassa vuonna 1966

kiinnityksellä sekä Helsingin että Turun kaupunginteattereissa

mukana 20 Uuno Turhapuro -elokuvassa joita tehtiin vuosina 1973 - 2004

muita tunnettuja sketsihahmoja ovat Nasse-setä, Jean-Pierre Kusela ja Tyyne

edusti Suomea Euroviisuissa vuonna 1980

tunnetaan etenkin Eino Leinon runoihin sävellettyjen laulujen tulkitsijana

taiteen valtionpalkinto vuonna 2011

Jari Tervon kirjoittama elämäkerta on ensimmäinen auktorisoitu elämäkerta Loirista

Tästä eteenpäin jutussa vilahtelee myös Matti. Se ei ole kirjoitusvirhe, vaan Tervo käyttää puheissaan Loirista järjestelmällisesti Matti nimeä - sillä nimellä häntä kutsuttiin lapsuudessa.

- Kirjat ovat kirjailijalle lapsia. Sanoin Loirille: " Sinä olet minun lapseni, minä kannan sinut tämän projektin läpi. Saanko sanoa sinua Matiksi?"

Loirille se kävi.

Loiri muisti asuneensa kuuden naisen kanssa - Tervo korjasi lukumäärän

Haastatteluja tehtiin sessioittain. Tervo vieraili useasti Loirin kotona Espoossa. Ensimmäisellä vierailulla Loiri lämmitteli mikrossa murukahvia ja Tervo tokaisi jotain sanoakseen, että Loiri on elämänsä aikana ehtinyt asua aika monen naisen kanssa yhdessä.

- Matti sanoi, että juu, kuuden kanssa. Mutta korjasin häntä ja sanoin heitä olevan kahdeksan.

Siitä lähti jutun juuri. Miehet ryhtyivät sormin laskemaan. Kahdeksan oli oikea luku. Loiri ehti asua lyhyen aikaa muun muassa Carolan ja Lenita Airiston kanssa. Muutenkin naisia riitti Loirin elämässä ja heitä käydään kirjassa läpi seikkaperäisesti.

- Hän on siitä kadehdittava, ainakin miesten mielestä, että hän oli sekä miestenmies että naistenmies.

Haastattelujen aikana ilma sakeni, kun Loiri poltti sikarejaan ja Tervo tupakkejaan. Kun Tervo kuuden tunnin vierailun jälkeen palasi kotiin, komensi Kati Tervo "kaikki vaatteet pesuun".

- En tiennyt, että sikarinhaju on niin voimakas, että se pinttyy jopa kalsareihin, vaikka on vaatteet päällä.

Haastatteluja tehtiin aamukuuteen

Tervo vieraili pariin otteeseen myös Loirin mökillä Lapissa ja viikon he viettivät Espanjassa haastatteluja tehden. He pääsivät asumaan Pete Eklundin ystävien huvilaan, kun heille valkeni, ettei haastattelujen tekeminen onnistu hotellin terassilla, joka on täynnä suomalaisia.

Espanjassa Tervon oli loksahdettava Loirin päivärytmiin. Se tarkoitti sitä, että heräiltiin siinä iltapäivällä, tehtiin lyhyt haastattelu, lähdettiin syömään ja turistiin sitten aamukuuteen.

Eräältä illalliselta Tervo erehtyi twiittaamaan kuvan, jossa he kilistävät viinilaseja Loirin kanssa. Iltapäivälehdet innostuivat otsikoimaan " twiitti paljastaa Tervon ja Loirin kirjaprojektin todellisen luonteen".

- Valkoviiniä meni, konjakkia kului, mutta kyllä me kuitenkin enimmäkseen töitä tehtiin koko ajan.

Nauhuri oli päällä melkein koko ajan.

Ei siis ihme, että materiaalia kertyi noin sata tuntia, purettuna tuhansia liuskoja.

Loiri ohjasi pihapiirin poikia "elokuvissaan"

Vaikka haastattelua kertyi yllin kyllin, olivat Loirin läheiset, ystävät ja työkaverit tuiki tärkeä apu kirjan teossa. Lähes kaikki suostuivat heti mukaan.

- Se oli liikuttavaa. He eivät tietenkään suostuneet siksi, että minä olisin niin suloinen mussukka, vaan he kokivat tämän melkein kansalliseksi projektiksi - saada Matin elämä kirjoihin ja kansiin.

Etenkin Pekka-veljeltä Tervo sai paljon tietoa Loirien lapsuudesta Helsingin Töölössä ja myöhemmin Haagassa.

Sotien jälkeisessä Helsingissä pienten poikien elämä oli villiä ja vapaata. Vesa-Matti oli touhukas keppostelija ja kova urheilemaan. Taiteet olivat vahvasti läsnä Loirien tavallisessa työläisperheessä. Isä ja pikkuveli maalasivat, musiikkia kuunneltiin ja Vesa-Matti innosti kavereitaan näyttelemään.

- Matti näytteli koko ajan. Ellei näytelty juuri nähtyä elokuvaa, sitten keksittiin oma elokuva. Matti ohjasi niitä ja näytteli usein myös pääroolit.

Oli siis sangen loogista, että Vesa-Matti Loiri päätyi jo 17-vuotiaana elokuvatähdeksi.

Loiri etsi henkisyyttä mystiikasta ja pilvestä

Mikko Niskanen oli jo pitkään hakenut Paavo Rintalan Pojat-romaanin filmatisointiin sopivan ikäistä ja kokoista poikaa. Hän kuuli, että eräässä helsinkiläisessä nuorten harrastajateatteriryhmässä oli lahjakas poika. Niskanen vaikuttui pojan kyvyistä ja peli oli selvä. Loiri sai roolin, ja siitä alkoi hänen uransa näyttelijänä.

Teatteriläpimurtonsa Loiri teki vain 21-vuotiaana kulttimaineen saaneessa Lapualaisoopperassa. Loiri teki Kalle Holmbergin ohjaamassa näytelmässä vaikuttavan roolin Lapuan liikkeen päähahmona Vihtori Kosolana. Jokainen lienee nähnyt pätkän, jossa Loiri laulaa uhmakkaana "jumalauta, näillä lakeuksilla ei jumalauta pilkata Jumalaa".

Kosolan rooli oli oiva nuorelle Loirille, sillä hän ei innostunut lainkaan taistolaisuudesta, joka eli voimakkaana Teatterikorkeakoulussa ja Ylioppilasteatterissa. Etenkin näytellessään Turun kaupunginteatterissa legendaarisissa näytelmissä kuten Seitsemän veljestä, näyttelijäkaverit yrittivät väen väkisin saada Loiria mukaan opintopiireihin.

Loiria aate ei kuitenkaan kiinnostanut. Häntä kiinnosti hengellisyys. Taistolaisuuden sijaan hän etsi vastauksia teosofiasta, buddhismista ja mystiikasta. Hän kävi useamman kerran jopa ennustajalla. Loiri oli aina tuntenut unet vahvasti ja tuonpuoleinen kiinnosti.

Tajuntaa pystyi laajentamaan myös kannabiksen poltolla, jota Loiri harrasteli silloin tällöin. Kokeili Loiri jopa meskaliinia ja sieniä, mutta ne jäivät yhteen kertaan.

Loiri on menettänyt kaksi poikaansa

Vaikka Loiri ei ottanut mitään oppia kunnolla omakseen usko jälleensyntymiseen jäi. Siitä oli hänelle myöhemmin traagisella tavalla hyötyä. Hänen Mona-vaimonsa kuoli auto-onnettomuudessa. Myöhemmin esikoispoika Jan koki saman kohtalon. Viimeisin suuri menetys oli Joonas-poika, joka kuoli yllättäen viime toukokuussa. Hänkin vain 37-vuotiaana.

Elämäkerta oli jo lähes valmis, kun suru-uutinen tuli. Tervon oli kuitenkin käsiteltävä asia jollain tapaa kirjassaan. Kirjan päättää minä-muotoon kirjoitettu luku, jossa kerrotaan Vesa-Matti Loirin äänellä kuolemasta ja surusta.

- Matti on näytellyt tuhansia rooleja. Minua kiinnosti ajatus näytellä Mattia viimeisessä luvussa.

Tervo on omistanut kirjansa Joonas Loirin muistolle. Se oli Kati Tervon hieno ajatus.

- Kuultuani kuolemasta en halunnut soittaa Matille heti, koska hänellä oli varmasti tarpeeksi kestämistä surussaan. Hän soitti kuitenkin minulle. Ehdotin hänelle kirjan omistamista Joonakselle. Hän sanoi kirjan olevan minun, mutta jos tekisin niin, se olisi suurenmoista.

Surun takia Vesa-Matti Loiri ei anna haastatteluja elämäkerran tiimoilta. Myös kysymykset lukemattomista naissuhteista ja pilven poltosta tuntuisivat kiusallisilta.

- Hän epäilee, että samat asiat käytäisiin uudelleen läpi, vaikka on juuri kertonut ne minulle.

Turhapuro teki Loirista koko kansan naurattajan

Samaan aikaan kun Loiri teki hienoja rooleja teatterissa, hän esiintyi myös televisiossa Jatkoaika -ohjelmassa, jossa yhdisteltiin ajankohtaisia keskusteluja sketsiviihteeseen. Jo sieltä juontaa juurensa kuuluisa kaatuilu, josta tuli Loirin tavaramerkki. Urheilullisen Loirin taitavasta kaatumistyylistä tuli jopa riippa, sillä usein vastaan tuli joku, joka tokaisi "kaadu".

- Kyllähän sellainen raivostuttaa, kun suuri taiteilija latistetaan pelleksi, jota hän ei ole, myötäilee Tervo.

Koko kansan suosikiksi Loirin nostivat Uuno Turhapuro -elokuvat. Ensimmäinen Ere Kokkosen ohjaama Uuno nähtiin valkokankaalla vuonna 1973. Ja lisää nähtiin tasaisin väliajoin aina vuoteen 2004 saakka. Kulta-aikanaan Turhapurot olivat maamme katsotuimpia elokuvia, joten ei ihme jos Turhapuro on monen mielessä synonyymi Vesa-Matti Loirille.

Loirille Turhapurot olivat sekä pelastusrengas että myllynkivi kaulassa. Loiri eli pitkään pahoissa veroveloissa, joten elokuvat toivat kovasti kaivattua rahaa. Samaan aikaan Spede Pasanen yritti omia Loiria talliinsa. Ristiriita kansanhuvittajan ja taiteellisesti kunnianhimoisen teatterinäyttelijän sisällä kasvoi.

-Se on vaikeaa taiteilijalle tehdä sekä korkeaa että matalaa. Tuntuu, että on aina väärässä leirissä. Taitavalta taiteilijalta se kuitenkin sujuu.

Tervon lähes 700-sivuisessa kirjassa Turhapurolle omistetaan vain reilut 30 sivua. Tosin se on vain yksi juonne Loirin valtavassa tuotannossa, jonka läpikäymiseen tarvitaan sadat sivut.

Sen sijaan kirjassa on saanut tilaa yhteiskunnallinen kuvaus ja ajan henki. Tervon historian tuntemuksesta on ollut paljon hyötyä kirjoitusprosessissa. Tutuksi tulevat myös maamme pienet kulttuuripiirit.

- Minua on useissa elämäkerroissa häirinnyt, että taiteilija on ikään kuin irrallaan yhteiskunnasta. Hän vain tekee taidettaan jossain tyhjiössä. Niinhän se ei mene.

Loirin kohdalla voisi jopa sanoa, että hän määrittelee yhteiskuntaa ja sen murrosta. Hän edustaa aikaa, jolloin kaikki suomalaiset katsoivat samoja tv-ohjelmia, söivät samaa ruokaa ja puhuivat samoista elokuvista.

- Minusta Matti on suomalaisen yhtenäiskulttuurin ajan suurin, viimeinen ja kirkkain tähti.

Välillä puhuttiin isoin kirjaimin

Kirjan lopussa kerrotaan myös terveyden heikkenemisestä, ylipainosta ja alkoholiongelmasta. Tervo kirjoittaa kaunistelematta suorasukaiseen tyyliinsä. Hän kuvaa miten Loiri on hukkua läskeihinsä ja miten känniesiintymiset pistettiin diabeteksen piikkiin.

- Ei ole mitään syytä pehmennellä asioita. Matti halusi kertoa kaiken ja minä pidin kynän terävänä. Nämä kaikki asiat on kerrottu suurella rakkaudella ja rehellisyydellä.

Kirjaprojekti on vienyt paljon aikaa ja viimeiset puolitoista vuotta Tervo on ollut suorastaan naimisissa kirjan kanssa. Silti häntä ei kyllästyttänyt.

- Rakastin joka hetkeä. Sitä oli suurenmoista kirjoittaa.

Monia kuitenkin epäilytti koko kirjaprojekti. Eräs Loirin ystävä oli sanonut: "Ei tuu onnistumaan. Ette tule toimeen." Niin ajatteli varmaan moni muukin.

- No ehkä siinä kävi niin, että molemmat joutuivat hieman litistämään egoaan, että pystyimme tekemään tämän, myöntää Tervo.

Riidoilta ei kuitenkaan vältytty. Välillä herrat joutuivat puhumaan isoin kirjaimin. Sanaharkoista huolimatta välit säilyivät.

- Se oli vain hedelmällistä. Meidän ei tarvinnut enää jännittää toisiamme.

Tunteellisia hetkiä riitti joka lähtöön. Kerran Tervolta oli unohtunut viini-illan jälkeen laukku Loirille. Hän lähti seuraavana päivänä hakemaan sitä parikymppisen Kalle-poikansa kanssa. Kun laukku oli löydetty ja Tervo teki lähtöä, tehtiin myös tunnustuksia.

- Matti sanoi, että mä rakastan sua Jari. Vastasin, mä rakastan sua Matti. Meidän Kalle oli aivan, että voi ei, vanhat äijät viini-illan herkistäminä...

Kun tiiliskivielämäkerta oli melkein valmis, Loiri luki käsikirjoituksen. Hänellä oli vain pari lisäysehdotusta.

- Hän sanoi, että ihana kirja.

Vaikka Loiri ei anna haastatteluja kirjasta, parivaljakko esiintyy kuitenkin suuressa kirjajulkistusjuhlassa tänään torstaina Kansallisteatterin suurella näyttömällä. Yhteisesiintymisiä on suunnitteilla myös kirjamessuille. Eikä 74-vuotias Loiri malttanut vielä lopettaa perinteistä joulukiertuettaan, vaikka viime vuonna niin uumoilikin.

Tervolla puolestaan on takki tyhjä suururakan jälkeen. Hän ei aio nyt hetkeen tehdä mitään.

Muutaman vuoden intensiivisen yhteistyön jälkeen Tervo tuntee Loirin läpikotaisin. Pian myös kymmenet tuhannet lukijat tuntevat perusteellisesti Loirin uran, sillä kirjasta odotetaan syksyn myyntimenestystä. Ensimmäinen painos on 30 000 kirjaa, mutta Otavan painokoneet on jo viritetty mahdollista uutta painosta varten.

Tervokaan ei tuntenut Loiria erityisemmin ennen kirjaprojektia. He olivat viettäneet vain yhden satunnaisen baari-illan. Millainen kuva hänellä on nyt maamme kansallisaarteesta, kuten hän kirjassaan Loiria nimittää?

- Hän on paljon syvempi kuin ajattelin. Hän on lämmin, ystävällinen ja avulias. Ne kaikki ovat adjektiiveja, joita en olisi käyttänyt Matista ennen tätä kirjaa.

Lue lisää:

Vesa-Matti Loiri viettää joulun yksin, mutta laulaa joka vuosi sydämen suomalaisten jouluun: "Tämä on viimeinen kiertue"

Kirjailija Jari Tervo ei pelkää sanoa mielipidettään: "Niin kauan on toivoa, kun rasisti loukkaantuu, jos häntä sanoo rasistiksi"

# data[].attributes.attachment_link.title
Jari Tervo haastatteli Loiria 100 tuntia elämäkertaa varten - sikarinsavussa riideltiin, mutta tunnustettiin myös rakkautta

# data[].attributes.attachment_link.description
Loiri lupasi kertoa kaiken Jari Tervolle, ja niin hän teki. 700-sivuisessa elämäkerrassa käydään uran lisäksi läpi naiset, päihteet ja unet. Muutama vuosi sitten Jari Tervo valmistautui lähtemään Vesa-Matti Loirin joulukiertueen päätöskonserttiin Kulttuuritalolle. Loiri oli kutsunut koko Tervon perheen ja ovi oli auki myös takahuoneeseen. Tervo oli hyvillään.

# data[].attributes.body
Paljon esillä viime vuonna ollut henkilö.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tuomas Aivelo tiesi jo ala-asteella haluavansa uran biologian parista. Erityisesti muurahaiset kiinnostivat nuorta tutkijaa, joka päätti lopulta tehdä myös maisterintyönsä muurahaisten immuunipuolustuksen käynnistymisestä bakteeri-infektion jälkeen.

- Voi varmaan sanoa, että muurahaiset olivat ensimmäinen kiinnostuksen kohteeni, Aivelo toteaa nyt.

Muurahaisten lisäksi Aivelo on tutkinut uransa aikana esimerkiksi maailman pienimpiin kädellisiin kuuluvia hiirimakeja, puutiaisia ja viimeisimpänä valloituksenaan rottia. Nämä kaikki eläimet eroavat toisistaan melkoisesti, mutta tutkimuksen taustalla on sama ajatus.

- Minua kiehtoo tavattoman paljon ajatus siitä, että mitä meidän ihmisten ja muiden eläinten sisällä tapahtuu. Se on oma pieni ekosysteeminsä.

Sademetsään lähes vahingossa

Hiirimakeilla esiintyviä suolistobakteereja Aivelo päätyi tutkimaan lähes vahingossa.

Evoluutiobiologiaan liittyvän väitöskirjan suunnittelu oli käynnissä, kun Helsingin yliopistolla aukesi mielenkiintoinen mahdollisuus: Madagaskarin saarelle etsittiin tutkimusryhmää, joka kartoittaisi hiirimakien bakteerikantaa.

Hiirimakit ovat yksiä maailman pienimpiin kädellisiin kuuluvia eläimiä, jotka asuvat Madagaskarin metsissä.

Aivelon mukaan niiden pitkäikäisyys, pieni koko ja reviiritietoisuus tekevät niistä helppoja tutkimuskohteita, sillä samoja yksilöitä voidaan seurata vuosien ajan pienellä alueella.

- Olisi tietenkin mukavaa selittää jälkeenpäin, että valitsin hiirimakit ensimmäiseksi tutkimuskohteekseni tietoisesti, mutta oikeastaan lähdin Madagaskarille ensisijaisesti siksi, että unelmani oli tutkia sademetsän eläimiä.

- Ei myöskään haitannut, että kenttäkausi kesti syyskuulta joulukuulle ja se oli ihan miellyttävä aika olla Suomesta poissa, Aivelo naurahtaa.

Haitallisten bakteerien lisäksi myös elimistölle hyödylliset kiinnostivat

Madagaskarin metsät jäivät yhden tutkimuksen jälkeen taakse, mutta kiinnostus bakteereihin jäi. Sademetsän oppien jälkeen Aivelo tajusi, etteivät häntä kiinnostaneet ainoastaan eläimille haitalliset bakteerit, vaan myös ne, jotka olivat hyödyllisiä.

Hiirimakien tutkiminen Suomesta käsin oli vaikeaa, joten seuraava tutkimuskohde valikoitui sen taudinlevittämiskyvyn takia.

- Suomalainen puutiainen tarvitsee vähintään kaksi tai kolme eri ruokailukertaa eläimellä, mikä tarkoittaa sitä, että se on hyvin tehokas levittämään tauteja eläimeltä toiselle.

Sitten kuvaan astuivat jokaiselle tutut rotat, joita oli helppo tutkia kaupunkiympäristössä.

Rotat kiinnostivat yleisöä punkkeja enemmän

Aivelo kertoo, että hänen uransa käännekohta tapahtui nimenomaan rottatutkimuksessa. Hiirimakit ja puutiaiset eivät juuri yleisöä kiinnostaneet, mutta rotissa oli jotain, mikä vetosi kansalaisiin.

- Kun aloitin tiedeviestintää loisten kanssa, pidin niistä pienimuotoista blogia. Niistä oli hyvä kirjoittaa ja riitti myös jonkin verran kiinnostuneita ihmisiä. Mihinkään ei kuitenkaan ikinä kohdistunut niin paljon huomiota kuin rottiin, Aivelo toteaa.

Rottatutkimuksen aloittamisen jälkeen Aivelolle soiteltiin vähintään kerran viikossa ja kyseltiin, kuinka paljon Helsingissä oikein oli rottia. Vastausta tähän kysymykseen ei ole vieläkään olemassa, mutta Aivelon mukaan rottiin kohdistunut kiinnostus yllätti tutkijan täysin.

- En ollut tottunut siihen, että tutkimuskohteeni kiinnostaisi muitakin.

Viaton blogikirjoitus käynnisti mediamyllytyksen

Rottakyselyihin vastaaminen ei kuitenkaan ollut mitään verrattuna tämän vuoden mediapyöritykseen.

Helmikuusta lähtien Aiveloa on raahattu erilaisiin tv-ohjelmiin ja haastatteluihin kertomaan näkemyksiään koronapandemian etenemisestä ja virusten käyttäytymisestä. Aivelon mukaan kaikki alkoi viattomasta blogikirjoituksesta.

- Kirjoitin blogiini tekstin silloin, kun tajusin että tilanne on paha ja tästä tulee pandemia. Kirjoituksen luki noin 180 000 ihmistä ja se käynnisti tämän kaiken.

Aivelo ei ole ainoastaan mediassa haluttu asiantuntija, vaan hänen tietämystään on kaivattu myös eduskunnassa.

Aivelo kertoo antaneensa kahdelle eri eduskunnan valiokunnalle lausuntojaan koronapandemiasta ja jutelleensa muutaman kansanedustajan kanssa tilanteesta.

- Tietää, että asiat ovat pahasti, kun poliitikot haluavat tautiekologilta mielipidettä, Aivelo toteaa.

"Asiantuntija on aina sellainen, joka ei osaa antaa varmaa vastausta"

Vastuu ei Aiveloa silti hirvitä. Tutkijana hän tottunut kantamaan kortensa kekoon siinä määrin, missä mahdollista.

Kaikkeen ei kuitenkaan hänen mielestään pystytä antamaan vastausta ja tiedeviestinnän vaikeus piileekin siinä, kuinka epävarmoista asioista kerrotaan kansalaisille.

- Velvollisuuteni tutkijana on olla avuksi sen verran kuin pystyn. Asiantuntijoillakin on aika paljon petrattavaa siinä, miten epävarmuuksia esitetään. Se, kuinka suurella varmuudella jotain tiedetään tai ei tiedetä, ei onnistu aina asiantuntijoiltakaan, hän sanoo.

Aivelo nostaa esimerkiksi viime viikkojen keskustelun suusuojainten käytöstä julkisilla paikoilla. Osan mielestä suusuojaimet suojaavat hyvin muita ihmisiä virukselta, toisten mielestä ne voivat jopa edesauttaa tartunnan saamista.

Aivelon mukaan kukaan ei ole pystynyt tarkasti kertomaan oikeaa vastausta, eivätkä ihmiset tajua sitä, kuinka vähän hengitystievirusten tarttumisesta tiedetään tiedeyhteisössäkin. Silti on aina niitä, jotka esittävät asiasta varmoja mielipiteitä.

- Asiantuntija on aina sellainen, joka ei osaa antaa varmaa vastausta. Jos joku siis antaa varman vastauksen, suhtaudun siihen lähtökohtaisesti aina epäilevästi.

- Itsensä jatkuva epäily on asiantuntijan ominaisuus ja luotan eniten heihin, jotka osaavat myös epäillä itseään ja päätelmiään.

Tiedeviestijän on mietittävä, kuinka virhekäsityksiä voi syntyä

Koronaviruspandemian keskelle joutunut Aivelo kertoo, että monien haastatteluiden kautta hän on nähnyt tarpeen myös tiedeviestinnän kehittämiselle. Tätä puolta hän jatkaa nyt jo yliopistossa kouluttaessaan nuoria tulevia tutkijoita.

- Olen joutunut miettimään mitä eri käsitteet tarkoittavat ja miten ihmiset ymmärtävät niitä. Tämän myötä olen sitten myös ajatellut sitä, kuinka erilaiset virhekäsitykset syntyvät.

- Minulla on itsessäni vahva opettajamentaliteetti ja nautin siitä, kun joku esittää kysymyksen ja voin aloittaa vastauksen toteamalla, että "se on aika monimutkainen asia, mutta...".

Seuraavien vuosien suunnitelmatkin ovat evoluutiobiologille selvät. Yhdessä Helsingin kaupungin kanssa toteutettu kaupunkirottatutkimus kestää vielä neljä vuotta, jonka jälkeen sille pyritään hakemaan lisärahoitusta.

Rotat ovat myös pikku hiljaa löytäneet tiensä Aivelon sydämeen, mutta kotona samaa siimahäntiin kohdistuvaa rakkautta ei vielä tunnusteta.

- Olen miettinyt koko ajan enemmän lemmikkirottien hankkimista, mutta puolisoni ei ole vielä suhtautunut lämmöllä ajatukseen, hän virnistää.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuka hän on? Rottia ja loisia rakastava Tuomas Aivelo joutui koronakeskiöön yhden kirjoituksen vuoksi -"Asiat ovat pahasti, kun poliitikot haluavat tautiekologilta mielipidettä"

# data[].attributes.attachment_link.description
Tuomas Aivelo tiesi jo ala-asteella haluavansa uran biologian parista. Erityisesti muurahaiset kiinnostivat nuorta tutkijaa, joka päätti lopulta tehdä myös maisterintyönsä muurahaisten immuunipuolustuksen käynnistymisestä bakteeri-infektion jälkeen. - Voi varmaan sanoa, että muurahaiset olivat ensimmäinen kiinnostuksen kohteeni, Aivelo toteaa nyt. Muurahaisten lisäksi Aivelo on tutkinut uransa aikana esimerkiksi maailman pienimpiin kädellisiin kuuluvia hiirimakeja, puutiaisia ja viimeisimpänä valloituksenaan rottia.

# data[].attributes.body
https://www.etlehti.fi/artikkeli/ihmiset/itseoppinut-ammattivalmentaja-urheilija-tietaa-etta-seison-aina-hanen-tukenaan

https://www.is.fi/yleisurheilu/art-2000006261914.html

https://www.aamulehti.fi/urheilu/art-2000007435640.html
(tämä artikkeli tilaajille, mutta voin laittaa kuvat tästä mikäli tämä kiinnostaa)

-Jenna

# data[].attributes.body
https://www.terve.fi/artikkelit/eija-vilpas

https://www.youtube.com/watch?v=SsLjdiEjqdg

https://www.is.fi/viihde/art-2000005291026.html

En ollut varma minkälaisin kriiteerein asiantuntija haastattelu valitaan. Voi siis mennä ohi aiheen, mutta voi jättää sitten huomiotta! :D
-Jenna

# data[].attributes.body
https://yle.fi/uutiset/3-11663371

http://www.ruokolahtelainen.com/index.php/arkisto/760-kunnanjohtajakohu-ei-arveluta-matias-hildenia

https://lansi-savo.fi/uutiset/lahella/c7b60e91-8ea7-46f2-9a4a-bb62aed9beb6

2011 kun aloitti työnsä Puumalan kunnanjohtajana, oli Suomen nuorin kunnanjohtaja, 24-v. Toiminut Anu Vehviläisen erityisasiantuntijana, valtiovarainministeriössä. Hallintotieteiden maisteri.
-Jutta-

# data[].attributes.body
https://maitojaterveys.mobie.fi/zine/9/article-1037

https://www.maaseuduntulevaisuus.fi/ruoka/artikkeli-1.1254188

https://pekkapuska.fi/pekkapuska/cv/

-Jutta-