# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Da Derek blir kastet ut av internatskolen, må han ikke bare flytte sammen med stemoren sin, Brandi. Han må også bli med til barndomshjemmet hennes, og her venter det et voldsomt møte med Ashtyn, lillesøster til Brandi og kaptein på skolens fotballag.

Diskuter boka på:

Kapittel 3
DEREK

JEG SPENNER ALLE musklene i kroppen da vi kjører inn oppkjørselen til barndomshjemmet til stemora mi, i en liten forstad i Chicago. Jeg tok SUV-en til faren min, og kjørte etter Brandis nye, hvite Toyota med utspjåka felger. Vi kjørte i tre dager. Så snart vi går ut av bilene, dukker en eldre mann jeg vil tro er faren til Brandi, opp på terrassen foran det toetasjes murhuset. Han har brunt hår som gråner i tinningene, og han er langt fra blid. Fyren glaner på Brandi som om hun var en fremmed. Det er en stillingskrig, og ingen av dem er villige til å ta det første skrittet.
Jeg veit ikke hva som har skjedd mellom Brandi og faren.
Hun fortalte ikke stort annet enn at hun flytta hjemmefra rett etter at foreldrene skilte seg, og at hun ikke har vært der siden ... før nå.
Brandi griper tak i hånda til Julian og sleper den søvnige gutten opp terrassetrappa. "Dette er sønnen min. Julian, si hei til bestefar."

Sønnen til Brandi er en kul unge som kan snakke deg i senk. Men nå virker han sjenert, og han sier ikke hei til bestefaren sin. I stedet har han blikket vendt mot joggeskoene sine. Det samme har faren til Brandi.
"Og dette er stesønnen min, Derek," sier Brandi til slutt og gjør en håndbevegelse i min retning.
Faren hennes ser opp. "Du sa ikke noe om noen stesønn da du ringte."
Jeg er ikke overraska over at Brandi ikke forberedte faren sin på meg. Sunn fornuft er ikke hennes sterkeste side.
Brandi legger hodet på skakke, og de store, røde øreringene hennes minner meg om de der ringkastgreiene man har på tivoli. Jeg tror hun har smykker som matcher alle fargene i hele garderoben hennes.
"Gjorde jeg ikke? Jeg er så vimsete at jeg bare må ha glemt å fortelle deg det, midt oppi all flyttingen og pakkingen og ... andre greier. Derek kan bo på gjesterommet."
"Det står fullt av esker inne på gjesterommet," svarer han.
"Og den gamle sofaen som sto der, ga jeg til en veldedighetsorganisasjon for en stund siden."
"Hvis du heller vil det, sir," sier jeg slepende, "så kan jeg sove på terrassen. Bare gi meg et teppe og en matbeta i ny og ne, så klager ikke denne gutten."
Det er i sånne tilfeller at jeg føler meg så trengt opp i et hjørne at jeg ikke klarer å slå av den naturlige Texas-aksenten selv om jeg har lyst.
Faren til Brandi skuler på meg. Hadde jeg sluppet tre innolja griser løs i hagen hans, er jeg ganske sikker på at han hadde skutt dem, spist dem, for så å prøve seg på å flå meg levende.
"For noe tull," sier Brandi.
"Derek kan sove på det gamle rommet mitt sammen med Julian, og jeg kan sove på sofaen i stua."
"Jeg skal flytte eskene og legge inn en luftmadrass på gjesterommet," sier faren hennes. Han gir motvillig etter da han skjønner at jeg ikke har tenkt å snu på flekken og dra tilbake til California.
"Greit for meg," sier jeg.
Det er uansett ikke sånn at jeg har tenkt å henge rundt i huset særlig mye.
"Derek, kan ikke du og pappa hente inn sakene våre mens jeg får Julian til sengs for en liten lur?" spør Brandi.
"Jeg er utslitt etter reisen og trenger en lur selv." Jeg merker meg at hun ikke slipper katta ut av sekken og forteller faren at hun er gravid.
Ikke slik å forstå at hun kan holde det skjult særlig mye lenger. Før jeg får svart, smetter hun inn døra sammen med Julian, og jeg blir stående aleine igjen med den gretne gubben.
Faren hennes gransker meg opp og ned. Han ser ikke imponert ut.
"Hvor gammel er du?" Den grumsete stemmen bærer ned trappa og over plenen til der hvor jeg står ved siden av den fullpakka SUV-en til faren min.
"Sytten."
"Du kommer vel ikke til å kalle meg bestefar."
"Ingen planer om det, nei."
"Bra. Du kan vel kalle meg Gus, tenker jeg." Han sukker oppgitt. Jeg er omtrent like begeistra for å være her som han ser ut til å være for å ha meg på besøk.
"Har du tenkt deg inn, eller skal du stå der hele dagen og vente på en invitasjon?"
Han forsvinner inn døra. Jeg er frista til ikke å følge etter, men jeg har ikke noe valg. Huset er gammelt, med mørke tregulv og nedsittede møbler. Gulvplankene knirker når jeg går på dem, og får huset til å minne om et spøkelseshus. Han fører meg bortover en gang til et bakrom og slenger opp døra.
Rettighetene for utdraget gjelder for aksjonsperioden, derfor har vi måttet fjerne resten av utdraget. Utdraget var hentet fra s. 21-32.

# data[].attributes.attachment_link.description
Da Derek blir kastet ut av internatskolen, må han ikke bare flytte sammen med stemoren sin, Brandi. Han må også bli med til barndomshjemmet hennes, og her venter det et voldsomt møte med Ashtyn, lillesøster til Brandi og kaptein på skolens fotballag.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
14 år gamle Soledad er på ferie på en øy. Etter en natt med kraftig uvær, våkner hun og er helt alene. Faren, naboen og resten av beboerne er sporløst forsvunnet. Og hun har ikke dekning på telefonen.

Diskuter boka på:
Les anmeldelser på:

Dag 2

JEG VÅKNER AV noe som prikker borti vinduet.
Jeg kikker på klokken. Den er halv seks. Solen er så vidt stått opp.
Har jeg sovet, eller besvimte jeg av utmattelse? Det kan ikke ha vært mange minuttene jeg var borte. Det har sluttet å regne og vinden er svakere.
Noe tapper på vinduet igjen. Dunker borti med noe skarpt.
Jeg setter meg opp i stolen. To småfugler sitter i vinduskarmen og titter på meg. De små hodene deres beveger seg raskt fra side til side. Innimellom dunker de borti vinduet med nebbet.
Jeg reiser meg og de blir skremt. De flyr nedover svabergene og forsvinner. Jeg ser meg i speilet. Såret i pannen har fått en mørk skorpe. Jeg trenger ikke plaster.
Jeg titter ut vinduet igjen. Solen har tørket opp berget, og jeg vil ut. Føler meg forferdelig innestengt. Kjenner sulten som river i magen.
Jeg vil ikke være i fyrboligen lenger. Vil ned til de andre husene i byggefeltet. Finne et tryggere sted å være. Et sted som ikke har vinduer som blir knust av hagl.
Jeg kaster av meg pleddet og finner sekken, pakker klærne, pc-en, mobiltelefonen, fotoapparatet og toalettsakene. Jeg tar på meg joggeskoene og går rett over de våte glasskårene i gangen. Jeg løper ned trappen og setter meg på sykkelen, jeg renner ned veien og etter noen minutter er jeg fremme ved ferjekaien i Sørevågen. Det går et kaldt grøss nedover ryggen da jeg tenker på Nordevågen. Regnværet har sikkert slukket brannen, men jeg våger meg ikke opp dit ennå.
Jeg sykler til butikken, og slenger sekken fra meg utenfor.
Det lukter frukt og grønnsaker der inne og jeg blir enda mer sulten. Vet ikke hva jeg skal begynne med. Jeg tar en bit av et eple, men kaster det vekk. Skreller en banan og stapper den i meg. Jeg klarer nesten ikke å svelge. Jeg tar en slurk av en brusflaske. Kullsyren går opp i nesen. Jeg spytter ut både brus og banan, mens jeg ser refleksjonen av meg selv i kjøleskapsdøren.
Jeg går hostende ut og setter meg på en benk. Halsen svir når hosten endelig gir seg. Ser for meg pappa som maler i solen ved Middelhavet. Jeg lukker øynene.
Han snur seg mot meg og smiler. - Dine farger, Soledad.
Sanden svir under de nakne føttene mine.
Kjenner lukten av mamma som gir meg avskjedsklemmen.
Jeg sperrer opp øynene. Jeg vil finne pappa og de andre menneskene. Reise hjem med ferjen, hjem til mamma og til rommet mitt, hjem til livet mitt, hjem til skolen og Silje.
Nede på asfalten ser jeg noe som kryper. Er det en maur?
Kanskje han er den eneste mauren som er igjen? Kanskje han er på leting slik som meg? Flere maur kommer ut fra gresset i veikanten. De støter borti hverandre og går hver sin vei.
Jeg må ha noe mer å spise, og går inn i butikken igjen.
Titter rundt i hyllene. Sikkert best å begynne med å spise det som ikke tåler å ligge så lenge. Ferskmat og grønnsaker. Jeg går bort til kjøttdisken. Her er det kjøttdeig, koteletter, biff og pølser. Skinkepålegg. Fårepølse. Videre er det potetsalater, rekesalater, ost. Mye jeg ikke liker. Mye jeg aldri har smakt.
En del hvalbiff, frossenfisk, scampi og reker, men aller mest frossenpizza.
Jeg leter rundt i hyllene etter noe som kan spises med det samme. Munnen blir fuktig. Jeg er ekstremt sulten. Eller må jeg kaste opp?
Rettighetene for utdraget gjelder for aksjonsperioden, derfor har vi måttet fjerne resten av utdraget. Utdraget var hentet fra s. 33-43.

# data[].attributes.attachment_link.description
14 år gamle Soledad er på ferie på en øy. Etter en natt med kraftig uvær, våkner hun og er helt alene. Faren, naboen og resten av beboerne er sporløst forsvunnet. Og hun har ikke dekning på telefonen. Diskuter boka på: Les anmeldelser på: JEG VÅKNER AV noe som prikker borti vinduet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Papirløse Samuel, som Emilie hjalp i land på Gran Canaria for tre år siden, dukker plutselig opp utenfor huset hennes. Hvordan har Samuel klart å komme seg til Norge? Hvordan fant han frem til Emilie, og hva er det han vil henne?

Les anmeldelser på:

Diskuter boka på:

1

BANK, BANK, BANK.
Det er tidlig på morgenen. En bandasjert hånd banker mot soveromsvinduet i et rekkehus utenfor Oslo. I rommet innenfor ligger en jente og sover. Det er Emilie. Hun drømmer at hun sitter alene på flybussen, uten å vite hvor hun skal. Plutselig svinger bussen inn til siden av motorveien. Kjæresten hennes,
Antonio, står utenfor vinduet i drømmen og slår hendene mot glasset, roper og peker bak henne.
Bank, bank, bank.
Bussen løser seg opp og blir borte, idet Emilie trekker pusten og åpner øynene.
Bank, bank, bank.
Har jeg forsovet meg? tenker hun, men slår det fra seg, for klokken på nattbordet er bare kvart over seks på morgenen.
Hvorfor har hun våknet? Hun løfter hodet fra puten, snur seg og ser et ansikt like utenfor, i sprekken mellom rullegardinen og vinduskarmen. To hvite øyne. En mørk hånd. Gutten hvisker navnet hennes gjennom sprekken. Emilie.
Han smiler usikkert, og først nå kjenner hun ham igjen.
Det er Samuel.
- Hei, Emilie, sier han, lavt, på engelsk. - Husker du meg?
Emilie holder pekefingeren mot leppene. Så pakker hun dynen rundt seg og går bort til vinduet. Ser refleksjonen av sitt eget ansikt i glasset idet hun lener seg frem.
- Samuel?! hvisker hun. - Hva gjør du her? Hvordan har du kommet deg hit?
Han har en skitten bandasje rundt den ene hånden, og et kutt i pannen.
- Du skrev ned adressen din på en lapp, svarer han.
- Husker du?
Emilie husker. Selvfølgelig gjør hun det.
Hun husker alt.

2

Emilie møtte Samuel på Gran Canaria tre år tidligere, da hun var femten. Det var som et annet liv. Hun hadde stått alene på en liten strand og tøyd ut etter en joggetur da hun fikk øye på ham: en gutt i en liten fiskebåt som lå og drev like utenfor land. Det hadde vært flere flyktninger i båten, noen
lå helt stille, halvdøde av sult og tørst etter å ha drevet over havet fra Vest-Afrika. Blikk som fulgte henne med en veksling av redsel og håp.
Hun hadde hjulpet dem i land. Funnet et forlatt hus de kunne gjemme seg i. Hun hadde kjøpt mat og vann til dem, og møtt Samuel hver dag, uten at foreldrene hennes visste det.
Hun hadde sittet ved siden av ham i det forlatte huset og lyttet til historien han fortalte, blitt bedre og bedre kjent med ham.
Så hadde politiet kommet.
Emilie står foran soveromsvinduet sitt, i rekkehuset i Norge, og ser på Samuel på den andre siden av glasset, men inni seg er hun et annet sted. I løpet av et halvt sekund har hun rukket å se for seg hvordan hun og Samuel sprang oppover skråningen. Hvordan de gjemte seg i en grop inne i skogen. Politihundene som bjeffet. Ropene, skyggene mellom trærne. Lyset fra lommelyktene, som streifet frem og tilbake.
Løpeturen gjennom turistgatene, og til slutt: Hvordan de ble tatt igjen på stranden og lagt i håndjern.
For Emilies del hadde ikke arrestasjonen ført til mer enn en natt i fengsel, og en samtale med en forståelsesfull politimann, så ble hun satt fri igjen. Det ble ikke Samuel. Han hadde blitt fraktet til et flyktningmottak utenfor turistsonen. En fengselsliknende leir langt borte fra restaurantene og strendene.
Emilie hadde fått lov til å besøke ham der, den siste dagen før hun skulle reise hjem, og ble sluppet forbi sikkerhetsvaktene, de høye gjerdene og piggtråden. De hadde stått alene og snakket sammen, i et hjørne av leiren som vendte mot havet.
Hendene hennes hadde funnet hans. Leppene hennes hadde funnet hans. Et kort øyeblikk av pust, av hud, av nærhet, før verden rullet videre i den retningen reglene og papirene bestemte at den skulle.
Det siste hun hadde gjort, var å gi Samuel en sammenkrøllet lapp med adressen i Norge og bedt ham om å skrive til henne.
Så måtte de si ha det.
Hva mer husker hun?
Klemmen hun ga ham. Huden hans mot hennes. Et vemodig smil. Så hadde hun gått. Satt seg inn i politibilen og blitt kjørt tilbake til hotellet. Hun gråt hele veien, men for hvem?
Seg selv?
Samuel?
Kanskje hun gråt for alle de som flyktet, men som aldri kom frem. Alle de som drømte, men som fikk håpene sine knust.
Tilbake på hotellet hadde hun blitt trøstet av foreldrene. De hadde spist. Pratet. Pakket. Så hadde de fløyet hjem. Tilbake til sine egne problemer, sin egen hverdag.
Hun gikk i terapisamtaler om spiseproblemene hun hadde på den tiden, fikk hjelp til å se seg selv utenfra, og etter hvert som ukene ble til måneder, og vinter ble til sommer, ble hun gradvis bedre. Emilie ble seksten år og lærte seg å glemme, lærte seg å spise. Hun fylte sytten, og ble med i en gruppe som kalte seg Verdensredderne. Emilie ble sammen med gutten som ledet gruppen, Antonio, og hun deltok i aksjoner mot kyllingindustrien, tekstilindustrien og elektronikkjedene.
Hun ville være med og gjøre vanlige folk oppmerksomme på alt som lå bak, på den andre siden av konsumet. At arbeidet som hele Vestens hverdag bygget på, minnet om slaveri.
Gradvis ble aksjonene deres mer alvorlige. Da de brøt seg inn på hovedlageret til H&M utenfor Oslo sentrum, visste hun at de hadde gått over en grense. Tøyd strikken så langt at den røk. De ble tatt, og Verdensredderne ble oppløst.
Gutten som satte fyr på lageret fikk den strengeste straffen og måtte gjøre samfunnstjeneste i et år. Emilie og Antonio fikk bare en betinget fengselsstraff og slapp å sone i fengsel, om de ikke gjorde noe straffbart igjen.
Rettighetene for utdraget gjelder for aksjonsperioden, derfor har vi måttet fjerne resten av utdraget. Utdraget var hentet fra s. 5-15.

# data[].attributes.attachment_link.description
Papirløse Samuel, som Emilie hjalp i land på Gran Canaria for tre år siden, dukker plutselig opp utenfor huset hennes. Hvordan har Samuel klart å komme seg til Norge? Hvordan fant han frem til Emilie, og hva er det han vil henne? Les anmeldelser på: Diskuter boka på: BANK, BANK, BANK.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dick har bestemt seg for å sette verdensrekord i å være negativ og får støtte fra bestevennen Jønne. Fra nå av skal han hate ordet JA. Men på en fest hos Line fra klassen møter han Vilde, og av en eller annen grunn blir han mer positiv. Det er ikke bra.

Diskuter boka på:

Les anmeldelser på:

DET ER MORGEN. Ingen har vekket meg. De må ha glemt meg.
Eller har jeg endelig fått gjennomslag for at ungdom skal få sove så lenge de vil? Vi trenger mer søvn enn andre.
Klokka kødder med meg. 6.15, liksom. Det er så tidlig at ikke engang fuglene har stått opp. Jeg snur meg, kniper øynene hardt igjen og trekker dyna helt opp til nesa. Gjennom glipen i vinduet hører jeg likevel noen fugler pipe morgenlystig. Det tar ikke mer enn noen minutter før jeg innser at jeg ikke får sove igjen.
Tenk om det var noe som vekket meg? En innbruddstyv?
Skal jeg vekke pappa? Nei, jeg er femten, da ordner man opp i sånt selv. Jeg står opp, finner fram balltreet og lister meg ned trappa. Med slagvåpenet hevet går jeg gjennom rom etter rom.
De bare føttene lager svuppelyder mot gulvet. Den bærbare macen ligger på stuebordet, og tv-en henger på veggen.
Det er da jeg innser det. Jeg bare våknet. Noe skjer visst med meg.
Jeg legger fra meg balltreet, går inn på badet og pisser. I speilet etterpå oppdager jeg et par tjukke hårstrå på overleppa som jeg ikke har sett før. Jeg dusjer og får øye på flere nye hår på pungen. Har stemmen min blitt dypere også?
Det er bare én ren underbukse i skuffen. Innimellom gjør mamma kupp på salg, men disse var antakelig billige fordi de har veldig tynt stoff ved skrukken. Det er nemlig en fin, åpen revne mellom bakpart og forpart, litt som om jeg foretrekker å gå på do uten å trekke ned trusene eller trenger ekstra lufting i setepartiet. Siden jeg ikke skal ha gym i dag trekker jeg den på.
Jeg tar ikke av meg buksene i tide og utide.
Da de andre kommer ned for å spise frokost, sitter jeg allerede ved bordet med en tallerken frokostblanding.
- Et nytt og bedre liv? spør mamma.
Jeg kommer ikke på en god frekkhet, så jeg svarer ikke.
- Jeg har glemt å spørre deg hvordan det var hos bestemor? fortsetter hun.
- Det var hyggelig.
Hyggelig? Hva er det egentlig som skjer med meg?
- Så bra. Det er viktig å ha kontakt med besteforeldrene sine.
Jeg holder munn, i frykt for hva som kan komme ut.
- Kan du forresten hjelpe til med å rydde i garasjen etter middag i kveld? spør pappa.
- Ok.
Jeg slutter å spise. Dette kan ikke fortsette. Jeg vet hva jeg må gjøre. Det haster som faen! På skolen er jeg heldig og støter på Line på vei inn i skolegården.
- Du, jeg bare lurte på om ... ja, om jeg kunne få nummeret
til Vilde? Eller få vite hva hun heter til etternavn?
Line ser på meg, og munnen åpner seg i et smil.
- Det er bare noe jeg glemte å si til henne på festen, fortsetter jeg, - Noe som ... hun spurte om.
- Hun har snakket om deg etterpå.
Jeg biter meg i leppa for ikke å spørre om hva hun sa.
- Jaha.
- Du kan godt få nummeret.
Så enkelt er det. For første gang i historien har jeg bedt om en jentes nummer. Jeg legger det inn som VILDE, og lurer på om jeg skal skrive noe mer for å huske hvem hun er, men så kommer jeg på at jeg bare har seks stykker i adresselisten fra før.
Fem av dem er jeg i familie med.
Rettighetene for utdraget gjelder for aksjonsperioden, derfor har vi måttet fjerne resten av utdraget. Utdraget var hentet fra s. 73-81.

# data[].attributes.attachment_link.description
Dick har bestemt seg for å sette verdensrekord i å være negativ og får støtte fra bestevennen Jønne. Fra nå av skal han hate ordet JA. Men på en fest hos Line fra klassen møter han Vilde, og av en eller annen grunn blir han mer positiv. Det er ikke bra.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
På grunn av ein livsfarleg gasslekkasje har ungdomsskulen blitt evakuert. Susan er blant dei heldige som kom seg ut, men ein person er framleis sakna: Lill Miriam. Susan klarar ikkje å slippe tankane på korleis det går med klassekameraten og korleis klassen behandla ho før ho forsvann. Og vil Lill Miriam bli funne før det er for seint?

Anmeld boka på:

Diskuter boka på:

NETTET ER NEDE. Eg er isolert. Ingen meldingar. Ikkje Nina.
Ikkje Andrine. Aleine. Har ikkje eingong telefonen min. Eg anar ikkje kva som skjer.
På kjøkkenbordet ligg avisa. Feite bokstavar på førstesida: "Om lag 1100 evakuerte frå området ved Agro." Full alarm. Bilde av fabrikken. Brannfolk med gassmasker. Dei spring. Eg blar om, les. Det står om oss, ungdomsskulen. Og dei som bur nærast. Alle er evakuerte til høgareliggande soner.
Ekspertar arbeider med å stanse lekkasjen. Ein person er sakna.

Avisa ristar i hendene mine. Eg slenger henne frå meg. Kjenner frost nedover ryggen. Kjenner beisk smak i munnen. Svelgjer.
Eg prøver nettet igjen. Ikkje teikn til liv. Dritnett.
Eg går til vindauget, ser ut. Det er ingen der ute, berre stumme hus, forlatne hagar. Ein død morgon. Atterskin av meg sjølv i glasruta. Eit par auge. Dei er ikkje mine. Dei er oppsperra, ville, dei skrik imot meg. Ho. Hennar auge, dei kjem tilbake no. Borar seg tvers gjennom meg. Eg kjenner ein hard støyt i magen. Auga ser ikkje på nokon ting. Eller dei ser inn i noko bakanfor det eg kan sjå. Ein svart tunell. Kva finst på den andre sida av tunellen?

Vi snakka aldri om badinga. Etter at det hadde skjedd, tenkte eg berre på det som badinga. Ingen spurde oss om det heller.
Vi gløymde så godt vi kunne. Berre at eg er ikkje spesielt flink til å gløyme.
Andrine samla oss. Såg kvar og ein i auga.
- Vi veit ingenting. Vi gjekk heim då vi såg at ho kom. Ok?
Alle nikka. Så sprang vi som nokre små helvete. Først saman, deretter i kvar vår retning. Heim til kvart vårt hus, til kvart vårt rom. Pilte i skjul lik små mus.

Alle vi kalla henne berre Beistet. Eg hugsar at eg halte i henne alt eg makta. Eg var så redd at eg fekk kjempekrefter. Redd av å sjå henne slik. Den slappe kroppen, opne auge som ikkje festa blikket nokon stad, den gapande munnen. Borte, liksom, ikkje til å nå.
Eg fekk tak i armen hennar, greip fast, greip og kneip, halte og drog, prøvde å springe mot land med henne, springe i vatnet. Ei scene i sakte film.
Eg klapsa henne i ansiktet òg. Klapsa, såg etter reaksjonar.
Veit ikkje om ho registrerte det, vi fekk ikkje kontakt. Eg blei rasande på henne, tenkte: Reager, for faen! medan eg slo flathanda mot kjaken hennar. Eg slo fleire gonger. Kjende den kalde huda. Høyrde klasket.
Så sa Andrine det ho sa. Vi såg på kvarandre, nikka og sprang derifrå. Hadde ingenting sett, visste ingenting. Beistet låg igjen.
Vi kom på skulen. Pulten hennar stod tom. Vi såg ikkje på kvarandre. Læraren sa ingenting. Ei heil veke gjekk. Fem skuledagar. Ikkje eit ord. Ingenting i avisa. Vi snakka ikkje saman. Rett heim frå skulen, ikkje eit ord i friminutta. Ikkje eit ord til nokon.
Neste veke begynte. Ein eller annan grønskolling rekte opp handa.
- Kor er det blitt av Syndromet?
Slik fekk vi vite at ho låg på sjukehuset. Ei ulykke, sa dei.
Alle vi stirte i pulten. Eller ut vindauget. I veggen. Vi møtte ikkje kvarandres blikk.
Naturfagbøkene kom fram. Eg bad om å få gå på do.
Låste døra, sette meg på dolokket. Slo armane omkring meg sjølv. Hjartet sprang om kapp med noko der inne, eg klarte ikkje å stoppe det. Nokon hadde skrive ein diger Z på innsida av dodøra. Grøn, brei tusj. Z for Zorro. Zorro was here. Barnslege idiotar. Plutseleg stod eg og sparka i døra. Sparka og sparka.
Dritungar.
Rettighetene for utdraget gjelder for aksjonsperioden, derfor har vi måttet fjerne resten av utdraget. Utdraget var hentet fra s. 85-93.

# data[].attributes.attachment_link.description
På grunn av ein livsfarleg gasslekkasje har ungdomsskulen blitt evakuert. Susan er blant dei heldige som kom seg ut, men ein person er framleis sakna: Lill Miriam. Susan klarar ikkje å slippe tankane på korleis det går med klassekameraten og korleis klassen behandla ho før ho forsvann.