# data[].attributes.headline
​אני: מר ורבה, אני מתב

# data[].attributes.body
​אני: מר ורבה, אני מתבונן בך ובהיסטוריה, ושואל: איך ידעת שהמידע שצברת באושוויץ הוא המטבע היקר ביותר שיש לך? היית יכול לבחור בחיים שקטים יותר לאחר הבריחה, אך בחרת להפוך לעד נייד. מהיכן הגיעה ההכרה ש"לדעת" זה לא מספיק, אלא יש חובה אקטיבית "לספר ולפעול"?

רודולף ורבה: (בקולו מצוינת תערובת של עייפות ונחישות) כשהייתי במחנה, ראיתי את האנשים החדשים שמגיעים מכל רחבי אירופה. הם הגיעו רגועים, מחייכים, כי האמינו לסיפורי ה"התיישבות מחדש". ההטעיה הייתה חלק בלתי נפרד ממכונת המוות. הבנתי שאיש בחוץ לא ידע להזהיר את יהודי הונגריה אם אני ואלפרד לא נצליח. לכן, המטרה שלי לא הייתה רק להציל את עצמי, אלא לשבור את מעגל הרצח שמבוסס על שקר. הדו"ח המדויק, עם התאריכים והמספרים, היה הנשק היחיד שלי כנגד האדישות והספקנות של העולם החיצון.

​אתה: תודה.

# data[].attributes.headline
דו־שיח 1 — אתה ורודולף

# data[].attributes.body
דו־שיח 1 — אתה ורודולף ורבה

אתה: למה החלטת לברוח מאושוויץ למרות הסכנה?
ורבה: כי הבנתי שרק אם העולם ידע — אולי יהודים יברחו ולא יגיעו לשם.
אתה: האמנת באמת שזה ישנה משהו?
ורבה: כן. האמת היא הנשק היחיד שהיה לנו.
אתה: ואתה חושב שהדו"ח שלך הציל חיים?
ורבה: אין לי ספק — המידע עצר רכבות והציל אלפים.

דו־שיח 2 — אתה וג'ינו ברטלי

אתה: איך הצלחת להציל יהודים תוך כדי שהצגת את עצמך כספורטאי?
ברטלי: ניצלתי את האמון והפרסום שלי כדי להבריח מסמכים בלי שיחשדו.
אתה: לא פחדת שיתפסו אותך?
ברטלי: פחדתי — אבל פחד לא מצדיק פסיביות.
אתה: למה לא סיפרת על זה אחרי המלחמה?
ברטלי: מי שעושה טוב — לא חייב שיריעו לו.

# data[].attributes.body
אני: שלום, מר ורבה. רציתי לשאול — איך מצאת את האומץ לברוח מאושוויץ?

רודולף ורבה: שלום. האומץ נולד מהצורך לספר לעולם את האמת. ידעתי שאם אשאר שם, לא אוכל לעזור לאף אחד.

אני: כשברחת, מה הדבר שהכי פחדת ממנו?

רודולף ורבה: מהאפשרות שיתפסו אותנו. אבל הפחד היה קטן לעומת הידיעה שעליי לנסות להציל חיים.

אני: ואיך הרגשת כשאנשים לא האמינו לסיפור שלך?

רודולף ורבה: זה היה קשה מאוד. אבל האמת חזקה מהכול — ובסוף היא נמצאת את דרכה.

אני: הסיפור שלך מאוד מרגש. אני לומד ממך שלא לוותר גם כשקשה.

רודולף ורבה: זה הדבר החשוב ביותר — לא לוותר, ולעולם לא לשתוק מול עוול.

# data[].attributes.headline
שיח ביני לדמויות - נדב גילעם

# data[].attributes.subject
שיח ביני לדמויות - נדב גילעם

# data[].attributes.body
נדב: שלום, מר ברטלי. איך הצלחת לשלב בין קריירת רכיבה מרשימה לבין סיוע ליהודים בזמן מלחמת העולם השנייה?

ג'ינו ברטלי: שלום. השתמשתי באופניי כדי להעביר מסמכים מזויפים מוסתרים בתוך מסגרת האופניים. זה היה מסוכן, אבל האמונה שלי בצדק ובאנושיות הובילה אותי לפעול.

נדב: מדהים. מה היית רוצה שנלמד מהמעשים שלך?

ג'ינו ברטלי: לעולם אל תחשוב שהמעשים הקטנים שלך לא יכולים לשנות. כל פעולה טובה, גם אם היא נראית קטנה, יכולה להציל חיים.

נדב: מר ורבה, איך הצלחת לברוח מאושוויץ?

רודולף ורבה: זה דרש אומץ ותכנון. היה פחד עצום, אבל ידענו שזה חשוב כדי שהעולם ידע את האמת.

נדב: והדוח שלכם עזר להציל חיים?

רודולף ורבה: אני רוצה להאמין שכן. הוא נתן מידע אמיתי בזמן הנכון.

נדב: מה המסר שלך לדורות הבאים?

רודולף ורבה: לעולם לא לשכוח, ולהיות אמיצים במציאת האמת.

# data[].attributes.body
המראיין: שלום רודולף, תודה שבאת לדבר איתי היום. שמעתי הרבה עליך, ועל מה שעשית בתקופת השואה. אתה באמת אחד האנשים שהצליחו לברוח ממחנה אושוויץ, נכון? זה נשמע כמו משהו שכמעט בלתי אפשרי לעשות. איך בכלל התחלת לחשוב על לברוח ממקום כזה?

רודולף ורבה: שלום, כן, זה נכון. הייתי באושוויץ כמה שנים וראיתי דברים נוראיים. ידעתי שאם לא אברח, כנראה שלא אשאר בחיים. אבל יותר מזה – רציתי שהעולם ידע מה באמת קורה שם. אז יחד עם חבר שלי, אלפרד וצלר, התחלנו לתכנן בריחה מאוד מדויקת וסודית.

המראיין: זה נשמע מאוד אמיץ, אבל גם מפחיד. איך הצלחתם לתכנן בריחה בלי שיגלו אתכם? הרי כל הזמן היו שומרים וחיילים מסביב. בטח הייתם צריכים להיות מאוד זהירים. כמה זמן לקח לכם להתכונן לפני שברחתם?

רודולף ורבה: אתה צודק, זה היה מאוד קשה ומפחיד. תכננו את הבריחה במשך שבועות רבים, כמעט חודשיים. שמרנו אוכל קטן, מצאנו בגדים של אסירים שכבר לא היו חיים, ובנינו מקום מחבוא מיוחד בתוך המחנה. ביום הבריחה פשוט נעלמנו לשם וחיכינו כמה ימים עד שפסיקו לחפש אותנו. רק אז יצאנו והתחלנו ללכת לכיוון סלובקיה.

המראיין: וואו, זה באמת נשמע כמו סרט. אבל בזמן שהתחבאתם, איך הרגשת? פחדת? חשבת שאולי זה לא יצליח? אני מנסה להבין איך היה לך אומץ לעשות את זה בכלל.

רודולף ורבה: פחדתי מאוד, אין מה לשקר. בכל רגע חשבתי שאולי ימצאו אותנו ויהרגו אותנו במקום. אבל גם ידעתי שאם נישאר באושוויץ – זה הסוף בכל מקרה. מה שנתן לי כוח היה הרצון לספר לעולם מה הנאצים עושים. רציתי להציל כמה שיותר אנשים, אפילו אם זה יעלה לי בחיים שלי.

המראיין: זה באמת מעורר השראה. אז הצלחתם לברוח ולהגיע לסלובקיה – מה קרה שם? אנשים האמינו לכם מיד? כי הרי אף אחד לא באמת ידע מה קורה באושוויץ באותו זמן. איך שכנעתם את העולם שאתם אומרים אמת?

רודולף ורבה: בהתחלה, לא כולם האמינו לנו. זה היה קשה מאוד לשמוע את הסיפורים שלנו, כי זה נשמע פשוט בלתי נתפס. אבל כמה אנשים הבינו שאנחנו מדברים אמת, ועזרו לנו לכתוב דוח מפורט על מה שקורה באושוויץ. הדוח הזה עבר להרבה מדינות בעולם, ואנשים התחילו להבין שהשואה אמיתית ושהיא נוראית. בזכות זה הצליחו לעצור גירוש של אלפי יהודים מהונגריה – וזה נתן לי הרגשה של ניצחון קטן.

המראיין: זה באמת סיפור מדהים. אתה חושב שהיית עושה את זה שוב, אם היית צריך? אחרי כל הסכנה והפחד? אני שואל, כי קשה לדמיין כמה אומץ היה לך אז.

רודולף ורבה: כן, הייתי עושה את זה שוב, אפילו היום. כי כשאתה רואה רוע כזה, אתה לא יכול לשתוק. אני חושב שכל אדם צריך לדעת מה קרה, כדי שזה לא יקרה שוב לעולם. זה לא היה פשוט, אבל זה היה הדבר הנכון לעשות. ואני מקווה שכל דור ילמד מזה – לא לפחד לומר את האמת, גם כשזה מסוכן.

# data[].attributes.headline
דו שיח בני לבין רודולף ורבה

# data[].attributes.subject
דו שיח בני לבין רודולף ורבה

# data[].attributes.body
בני: מר ורבה, למה ברחת מאושוויץ? זה היה מסוכן בטירוף.

רודולף ורבה: לא יכולתי לשתוק. ראיתי את השקר. הנאצים הובילו יהודים אל תאי הגזים תחת מעטה של "יישוב מחדש". רציתי להזהיר את יהודי הונגריה.

בני: הדו"ח שלך, עם הפרטים המדויקים, הפך לנשק של ממש.

רודולף ורבה: ידע זה נשק. תיעדתי הכול בראש: המספרים, השיטות. האמת הזו, בדו"ח ורבה-וצלר, הפעילה לחץ עולמי והצילה מאות אלפי חיים בבודפשט.

בני: ומה הדבר הכי חשוב שלקחת איתך?

רודולף ורבה: אל תהיה אדיש. כשיש לך את הידע, אתה חייב לפעול. הזיכרון הוא המפתח למניעת העתיד.

# data[].attributes.headline
ליה: שלום רודולף, איך 

# data[].attributes.body
ליה: שלום רודולף, איך הצלחת לברוח מאושוויץ?

רודולף ורבה: תכננתי בקפידה, השתמשתי במידע על השומרים והסתרתי את עצמי.

ליה: ומה עשית אחרי הבריחה?

רודולף ורבה: העברתי את העדות שלי והזהרתי יהודים אחרים, וכך הצלחתי להציל חיים.

ליה: זה מדהים!

רודולף ורבה: תודה, ליה. חשוב לזכור ולהעביר את הסיפור לדורות הבאים.

# data[].attributes.body
מראיין: ג׳ינו, איך הגעת למעשים האמיצים שעשית במלחמה?
ג׳ינו ברטלי: זה לא היה דבר של רגע. ראיתי אנשים נרדפים, חפים מפשע, והרגשתי שאני חייב לעשות משהו. הייתי רוכב אופניים מקצועי, וזה נתן לי הזדמנות להשתמש בכישוריי כדי להציל חיים.

מראיין: איך העברת את התעודות מבלי שמישהו יחשוד?
ג׳ינו ברטלי: החבאתי את התעודות בתוך המסגרת ובצינורות של האופניים שלי. גם עטפתי אותן בבד כדי שלא ירטבו או ייהרסו. האימונים הרגילים שלי כיסוי מושלם, אף אחד כמעט לא חשד.

מראיין: חששו ממך אי פעם החיילים הנאצים?
ג׳ינו ברטלי: כן, היו עצירות ובדיקות. אבל השתמשתי בתירוצים פשוטים — אמרתי שאני מתאמן, מציג שגרה רגילה. הלב רעד, אבל ידעתי שכל טעות עלולה לעלות בחיי אחרים.

מראיין: היו אנשים שסייעו לך בפעולות?
ג׳ינו ברטלי: מעט מאוד. רק אנשים מהימנים בכנסייה ובמחתרת. ידעתי שככל שפחות אנשים יודעים — כך פחות סכנה.

מראיין: מה הרגשת כשחישבת על הסכנה שאתה לוקח?
ג׳ינו ברטלי: פחדתי לפעמים, אבל פחדי לא היה גדול מהסכנה של האנשים שאני מנסה להציל. ידעתי שאני עושה משהו נכון, וזה נתן לי כוח להמשיך.

מראיין: מה היה התוצאה של כל הפעולות האלו?
ג׳ינו ברטלי: מאות אנשים ניצלו בזכות מה שעשיתי. לא חיפשתי תהילה או הכרה — רק ידעתי שפעלתי נכון.

# data[].attributes.headline
עילאי: שלום, מר ורבה. קודם כול תודה שאתה מדבר איתי. אני יודע שעברת דברים שאי אפשר לדמיין. איך בכלל הצלחת למצוא את האומץ לברוח ממחנה כזה נורא?רודולף ורבה: שלום, עילאי. האמת, זה לא היה אומץ — זה היה צורך. ידעתי שכל יום שאני נשאר שם הוא יום שבו עוד אנשים נשלחים אל מותם. רציתי שהעולם יידע, שיפעל, שיפסיק את הרציחות.

# data[].attributes.subject
עילאי: שלום, מר ורבה. קודם כול תודה שאתה מדבר איתי. אני יודע שעברת דברים שאי אפשר לדמיין. איך בכלל הצלחת למצוא את האומץ לברוח ממחנה כזה נורא?רודולף ורבה: שלום, עילאי. האמת, זה לא היה אומץ — זה היה צורך. ידעתי שכל יום שאני נשאר שם הוא יום שבו עוד אנשים נשלחים אל מותם. רציתי שהעולם יידע, שיפעל, שיפסיק את הרציחות.

# data[].attributes.body
אתה:
תגיד ג’וני, מה זה בעצם “מתקן עולם”?

ג’וני בוטלי:
לדעתי זה בן אדם שעושה משהו טוב בשביל אחרים, גם אם זה קשה לו או מסוכן. לפעמים זה מצריך אומץ אמיתי, כי לא תמיד קל לבחור בטוב כשכולם סביבך מתעלמים או פועלים אחרת.

אתה:
נכון, אני מבין. כמו מי למשל?

ג’וני בוטלי:
למשל חסידי אומות העולם שהצילו יהודים בשואה. הם סיכנו את החיים שלהם כדי להציל אחרים. אנשים כאלה בחרו לא להיות אדישים מול הרוע, והם עשו שינוי אמיתי בחיים של הרבה אנשים.

אתה:
זה באמת מדהים. גם דברים קטנים יכולים להיות תיקון עולם, לא?

ג’וני בוטלי:
בהחלט. לפעמים אפילו מעשה קטן — כמו לעזור לחבר בבית הספר או לעזור למישהו שהלך לאיבוד — משנה את העולם בצורה משמעותית.

אתה:
אז גם דברים יומיומיים כמו לתת אוכל למישהו רעב או להקשיב למישהו שמציק לו משהו יכולים להיות תיקון עולם?

ג’וני בוטלי:
נכון, וזה מה שהופך את זה לעשייה יומיומית. אנחנו לא תמיד צריכים לעשות דברים גדולים או מסוכנים. גם מעשה קטן עם כוונה טובה יכול להציל חיים או לשנות מישהו בצורה שלא תיאמן.

אתה:
אני מבין. אז בעצם כל אחד מאיתנו יכול להיות “מתקן עולם” אם הוא בוחר לעשות טוב בסביבתו.

ג’וני בוטלי:
בדיוק. אם כולנו ננסה כל יום לעשות משהו קטן לטובה, העולם יהיה מקום הרבה יותר טוב.

אתה:
וזה נותן לי השראה לחשוב איך אני יכול לעזור, אפילו בדרכים קטנות, בלי לחשוב שזה לא משנה.

ג’וני בוטלי:
כי זה משנה. לפעמים אין לנו שליטה על העולם כולו, אבל אנחנו כן יכולים לשלוט במה שאנחנו עושים ולעזור לאחרים.

אתה:
אז אפשר לומר שמתקן עולם הוא מישהו שמוכן לקחת אחריות, לעשות טוב ולעמוד מול הקושי כדי לשפר את העולם.

ג’וני בוטלי:
בדיוק. וזה מה שעושה כל אחד מאיתנו לחלק מהשינוי.

אתה:
אני מרגיש שלפעמים כל אחד מאיתנו צריך לעצור ולחשוב, "איך אני יכול להיות מתקנה של העולם, אפילו במשהו קטן היום?"

ג’וני בוטלי:
וזה הכי חשוב. ככה צומחים אנשים טובים, וכל מעשה קטן מצטבר ומחזק את כולנו.

אתה:
נכון, גם אם אנחנו לא רואים את התוצאה מיד, אנחנו יוצרים שינוי שאולי יתבטא בעתיד.

ג’וני בוטלי:
בדיוק. וזה נותן תקווה — שגם בעולם מלא קשיים, תמיד יש מקום לאומץ, לטוב ולצדק.

אתה:
אני מבין עכשיו שאם כל אחד מאיתנו יבחר להיות טוב ולעזור, אפילו במשהו קטן, העולם יהיה מקום טוב יותר.

ג’וני בוטלי:
נכון. וזה מתחיל בנו, עם המעשים הקטנים שאנחנו עושים כל יום.

# data[].attributes.body
(ערב. אור רך. בית קפה קטן בפירנצה. ורבה יושב ומביט באנשים ברחוב. ברטלי נכנס, מזהה אותו, מתיישב מולו. דממה קצרה.)

ברטלי:
שמעתי עליך… על הבריחה. על הדו"ח. אתה ניסית לצעוק לעולם.

ורבה:
(חיוך מריר) צעקתי, כן. השאלה היא מי באמת רצה לשמוע. היו ימים שבהם חשבתי שההיסטוריה עצמה אטמה את אוזניה.

ברטלי:
אני לא הייתי במחנה. אני רק ראיתי צללים. רכבות. לילות בלי ירח. פחד ברחובות. אבל לא תיארתי לי…

ורבה:
(קוטע, בשקט) אל תקל ראש בעצמך, סיניור ברטלי. אתה סיכנת את חייך כדי להציל אחרים. זה לא “רק”. זה הרבה יותר ממה שעשו רוב בני האדם.

ברטלי:
אני רציתי להרגיש שלא נולדתי לחיים ריקים. לרכוב בכבישים בזמן שהעם שלך נשרף… זה בלתי אפשרי לנפש. הייתי חייב לבחור צד.
(שותק רגע)
אבל תגיד לי… אחרי כל מה שראית — אתה עדיין מאמין בבני אדם?

ורבה:
(לוקח נשימה ארוכה)
אני מאמין… ביחידים. לא בעדר.
המפלצת הייתה גדולה, מאורגנת, רועשת. אבל הטוב תמיד הופיע בלחישה. בבודדים שלא פחדו, או שפחדו – ובכל זאת פעלו. אנשים כמוך.
(מביט בו)
הצלחת להציל מאות. אני ניסיתי להציל מאות אלפים, ואיחרנו בזמן. עם זה אני חי כל יום.

ברטלי:
אין איחור כשמצילים חיים. כל נשמה היא עולם. כך לימדו אותי.

ורבה:
(כמעט לוחש) ואותי לימדו איך שותקים כשהעולם בוער. אבל אני לא שתקתי. זה מה שנשאר לי.

ברטלי:
אז אולי בשביל זה אנחנו כאן. אתה — כדי להזכיר. אני — כדי להעיד שגם בתוך האופל, נשארו גיצים של אור.

(שניהם שותקים. רעש רחוק של צעדים על אבנים עתיקות. האור מתעמעם.)

# data[].attributes.headline
דו שיח עם רודולף ורבה: 

# data[].attributes.subject
דו שיח עם רודולף ורבה: 

# data[].attributes.body
אני: שלום מר ורבה, יש לי כמה שאלות בשבילך האם תוכל לענות עליהן?

רודולף ורבה: שלום, בהחלט!

אני: שמעתי עלייך הרבה, ועל מה שעשית בתקופת השואה.

אני יודעת שאתה אחד מהאנשים שהצליחו לברוח ממחנה אושוויץ, רציתי לשאול איך היה לך את האומץ בכלל לחשוב לברוח או לעשות את זה?

רודולף: הייתי באושוויץ כמה שנים וראיתי דברים נוראים!

ידעתי שאם לא אברח בקרוב כנראה שלא אשאר בחיים רק בגלל זה היה לי את האומץ.

ופחדתי מאוד, לא אשקר!

בכל רגע חשבתי שאם ימצאו אותי ואת חבר שלי אלפרד ולצר יהרגו אותנו במקום. אבל גם ידעתי שבאושוויץ- הסוף ישאר אותו דבר.

מה שנתן לי את הכוח זה לספר לכל העולם מה הנאצים עושים.

אני: וואו איזה נותן השראה וכמה אומץ! אך לאחר שהגעתם לסלובקיה, אנשים האמינו לכם שסיפרת מה הנאצים עושים?

רודולף: בהתחלה, לא כולם האמינו לנו, הסיפור שלנו היה כל כך קשה לתפיסה. אך היו אנשים שכן האמינו, ולאחר מכן התחילו להבין שאנחנו דוברי אמת, ורשמו איתנו דו״ח על הסיפור שלנו הוא הופץ בהרבה מדינות ואז אנשים התחילו להבין שהשואה אמיתית. וכך גם הגירוש של היהודים מהונגריה נעצר.

אני: וואו עזרת לכל כך הרבה אנשים! ומה היית מעביר לדורות הבאים?

רודולף: לעולם לא לשכוח!

ולהעביר את הסיפורים לדורות הבאים.

אני: תודה רבה!

רודולף: בבקשה.