# data[].attributes.attachment_link.readable_text
SUNCOKRET

PRESENTAtion

KRENI

Jasminka Šarčević

sončnica

sunflower

SUNCOKRET

Najpoznatija kultura za proizvodnju ulja kod nas.

Od suncokreta se dobija biljno ulje koje je nužno za kuharsvo.

KORISTIMO JU I KAO HRANU ZA ŽIVOTINJE

Lorem ipsum dolor

PRIMJENA

Suncokret (sunčanica, lat. Helianthus), biljni rod iz porodice glavočika (Compositae) s preko 60 vrsta[1] koje mogu biti jednogodišnje ili višegodišnje. Porijeklo običnog domaćeg suncokreta je Meksiko i Peru odakle je prenesen u Španjolsku u prvoj polovici 16. stoljeća

Razne vrste suncokreta imaju veću ili manju stabljiku, a razlkuju se i po veličini cvjetne glave i sjemenki. Kod uljnih kultiviranih suncokreta stabljika može narasti do 2,2 metra visine, cvate od početka srpnja pa sve do listopada, a ulje od sjemenki koristi se u prehrani.

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit lobortis nisl ut aliquip ex ea commodo consequat.

LOREM Ipsum dolor sit

+info

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

LOREM Ipsum dolor

+info

Lorem ipsum dolor sit amet

Suncokretovo ulje se koristi kao zamjena za gorivo.

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim.

VIDEO

+info

Lorem ipsum dolor sit amet

Team

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam

LOREM Ipsum

+info

Name

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Name

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Name

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Name

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet

HVALA!

# data[].attributes.attachment_link.title
NATURE PRESENTATION by Jasminka Šarcevic on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Discover more about NATURE PRESENTATION ✌️ - Presentation

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Heralds of spring

Vjesnici proljeća

Oznanilci pomladi

Prvo proljetno cvijeće - osim što je važno za ekosustav jer opskrbljuje kukce peludom i nektarom, za čovjeka ima estetsko, kreativno, ali i simboličko značenje.

Prve pomladne rože - poleg tega, da so pomembne za ekosistem, ker žuželke oskrbujejo s cvetnim prahom in nektarjem, imajo za človeka estetski, ustvarjalni, a tudi simbolni pomen.

Prvi vjesnik proljeća

Povezuje se uz mladost i ljubav

Idealan za poklon novoj ljubavi

Pognute glavice

https://www.plantea.com.hr/visibaba/

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Simbolizira hrabrost i moć što nam pomaže savladati prepreke

Zašto ljubičicu vezuju uz tajnu ljubav? Jer je Zeus, vječno nevjeran svojoj ženi Heri, napunio livadu ljubičicama kako bi utješio svoju ljubavnicu Io koju je zbog Here pretvorio u junicu..

U našim su krajevima najrasprostranjenije ljubičaste i bijele sorte. Vrtne ljubičice su tamnije nijanse, a divlje su svjetlije ljubičaste boje I mnogo intenzivnijeg mirisa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vjesnici proljeća by silvija.skobic on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Heralds of spring Vjesnici proljeća Oznanilci pomladi Prvo proljetno cvijeće - osim što je važno za ekosustav jer opskrbljuje kukce peludom i nektarom, za čovjeka ima estetsko, kreativno, ali i simboličko značenje. Prve pomladne rože - poleg tega, da so pomembne za ekosistem, ker žuželke oskrbujejo s cvetnim prahom in nektarjem, imajo za človeka estetski, ustvarjalni, a tudi simbolni pomen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kreni

LJUBIČICA

Oktavija FLanjak

Violična/violet

Ljubičica

Ljubičica ili ljubica je cvijeće roda Viola. U proljeće se uzgajaju na ukrasnim površinama, a tijekom jeseni i zime u posudama.

+info

Ljubičica ili ljubica je cvijeće roda Viola iz porodice Violaceae. Raste u većini dijelova svijeta s umjerenom klimom. Postoje brojne vrste ljubičica od kojih su jedne višegodišnje, a druge jednogodišnje biljke. U proljeće se intenzivno uzgajaju na ukrasnim površinama, a tijekom jeseni i zime u posudama.

Opcenito

Lorem ipsum dolor sit amet

U razdoblju stare Grčke bila je poznata kao simbol proljeća, vječnog života i ljubavi.

Zanimljivosti

List i cvijet se tisuću primjenjuju unutarnje i lokalno zbog svojih protugljivičnih, protuupalnih i antiseptičkih svojstava.

Ljubičica sadrži aktivne tvari od kojih su najznačajniji saponini, glikozid iridin, spojevi salicilne kiseline, gorke tvari, eterično ulje i alkaloid odoratin.

Poznato je da je čaj od ljubičice pouzdana pomoć kod bolesti cijelog dišnog sustava.

Može pomoći kod akutnog i kroničnog bronhitisa, astme, emfizema, pneumokonioze, infekcija dišnih putova, simptoma prehlade i gripe, kašlja i promuklosti.

Već u vrijeme antičke Grčke smatralo se da ljubičica ima umirujuće djelovanje te da pomaže u liječenju glavobolje i nesanice.

Lorem ipsum dolor

To je i znanstveno potvrđeno, kad je u biljci kemijskom analizom otkrivena prisutnost salicilne kiseline, jednog od osnovnih sastojaka aspirina koji se koristi i kao analgetik.

Također, u narodnoj medicini mirisna ljubičica je isto tako bila cijenjena zbog svog djelovanja na sve vrste infekcijskih bolesti.

Cijela biljka pospješuje znojenje, mokrenje i stolicu, te tako blagotvorno djeluje na kožu, probavni i mokraćni sustav. Pridonosi detoksikaciji cijelog organizma.

Već u vrijeme antičke Grčke smatralo se da ljubičica ima umirujuće djelovanje te da pomaže u liječenju glavobolje i nesanice.

Hvala na pozornosti!

# data[].attributes.attachment_link.title
NATURE PRESENTATION by Oktavija Flanjak on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Discover more about NATURE PRESENTATION ✌️ - Presentation

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Znanilci pomladi

Zvončki so znanilci pomladi.

TROBENTICE

V knjigi preberem, da so včasih trobentici pripisovali čarobno moč. V resnici ji čarobno moč pripisujemo še danes. Njeni rumeni cvetovi nam dajo verjeti, da je sposobna vase ujeti vse sonce. In to ravno v času, ko ga najbolj potrebujemo. V zimskem času smo namreč najbolj omejeni z vitaminom D, saj ga zaradi nizkega vpadnega kota sonca naše telo skoraj ne sintetizira. Spomladi je sonce vse višje, naše telo pa mora čimprej nadoknaditi zimsko pomanjkanje. Trobentica sicer ne vsebuje skoraj nič vitamina D, zato pa nas njeno nabiranje na prisojnih pobočjih toliko bolj ogreje.

ZANIMIVOSTI

Pesem pomladi

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet

# data[].attributes.attachment_link.title
NATURE PRESENTATION by Matjaž Vrešak on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Znanilci pomladi Zvončki so znanilci pomladi. TROBENTICE V knjigi preberem, da so včasih trobentici pripisovali čarobno moč. V resnici ji čarobno moč pripisujemo še danes. Njeni rumeni cvetovi nam dajo verjeti, da je sposobna vase ujeti vse sonce. In to ravno v času, ko ga najbolj potrebujemo.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
vijolična/violet

Ljubičica

Ljubičica je vjesnik proljeća.

Ljubičica ili ljubica je cvjetnica roda Viola iz porodice Violaceae, uključujući 478 priznatih vrsta raširenih širom svijeta.

Većina ih je nađena na Sjevernoj hemisferi, ali postoje i predstavnici violâ (ljubicâ, maćuhicâ) nađeni u odatle veoma udaljenim područjima, kao što su Havaji, Australazija i lanac Anda, duž Južne Amerike.

Zanimljivosti

Sve vrste ljubičica obično imaju srcolike, nareckane listove, a nekoliko vrsta listove poput palme ili nekog drugog oblika. Veliki broj vrsta su komponente zatravljenih površina, što odgovara njihovom habitusu. Naime, imaju veoma kratku ili uopće nemaju stabljiku, tj. nemaju uočljivu diferencijaciju stabljike i listova. U tom slučaju, prilikom cvjetanja, cvijet se samo se uzdigne iz tla. Ostale vrste imaju kratke stabljike na kojima se istovremeno odvija i cvjetanje i listanje. Vrste s kratkom ili bez stabljike daju bazne rozete. Jednostavni listovi su naizmjenično raspoređeni, skupa sa sporednim listićima.

Cvjetovi kod većine su dvostrano (bilateralno) simetrični. Krunicu čini pet latica, od kojih su četiri jednake i sa strane, a jedna široka je usmjerena prema dolje. Oblik i položaj latica se razlikuju od vrste do vrste. Na primjer, neke imaju "podupirač" na kraju svake latice ili samo na široj.

Cvjetovi su pojedinačni i na vrhu su dugačke stabljike sa parom brakteola. U krunici cvijeta imaju 5 čašičnih listića koji, nakon cvjetanja, ojačaju ili se povećavaju. Sadrže po 5 slobodnih prašnika s kratkim filamentima koje plodnica pritišče, a samo dva manja prašnika imaju podupirače za nektar, a nalaze se na najnižim laticama. Prašnici su glavičasti, suženi, a često i u obliku kljuna. Plodnica tučka sadrži jajne stanice s tri posteljice.

Nakon cvjetanja, stvaraju se slatke kapsule koje prsnu, otvarajući se na tri strane. Ljubičice obično cvjetaju u proljeće i privlače mnoge insekte. Mnoge vrste također u ljeto i jesen razvijaju samooplodne cvjetove koji ne otvaraju latice ili ih uopće nemaju. Sjemenke su orašćići sa snažnim embrionima, ravnim kotiledonima i mekanim, a mesnatim masnim endospermom. Sjemena često šire mravi.

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit lobortis nisl ut aliquip ex ea commodo consequat.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet

Thanks!

# data[].attributes.attachment_link.title
NATURE PRESENTATION by Rebeka Šmit on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
vijolična/violet Ljubičica Ljubičica je vjesnik proljeća. Ljubičica ili ljubica je cvjetnica roda Viola iz porodice Violaceae, uključujući 478 priznatih vrsta raširenih širom svijeta. Većina ih je nađena na Sjevernoj hemisferi, ali postoje i predstavnici violâ (ljubicâ, maćuhicâ) nađeni u odatle veoma udaljenim područjima, kao što su Havaji, Australazija i lanac Anda, duž Južne Amerike.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
MASLAČAK/REGRAT

zdravilna rastlina

DRUŽINA: nebinovke (vir: gorenjskelekarne, 2022)

hranilna rastlina (vitamini A, B, C, kalij, minerali)

RASTIŠČA: travniki po vsej Evropi

Značilnosti

V botaniki regrat imenujemo Taraxacum officinale ali navadni regrat; rodovno ime Taraxacum najverjetneje izhaja iz arabske besede "tarakshaqum", v prevodu grenka rastlina, kar je povezano s prisotnostjo grenčin v koreninah.

Grenčine delujejo tudi tako, da povečajo izločanje prebavnih sokov. Omenjene učinke regrata so potrdili z znanstvenimi farmakološkimi raziskavami in tudi z nekaj manjšimi kliničnimi raziskavami. Pripravke iz regrata tako v sodobni fitoterapiji uporabljamo pri blagem zastajanju vode v telesu, pri pomanjkanju teka ter premajhnem izločanju žolča in prebavnih sokov. Zanimivi so tudi rezultati raziskav, v katerih so ugotovili hipoglikemične učinke korenin oziroma ugoden vpliv na uravnavanje ravni krvnega sladkorja. Ne vemo še natančno, kakšen je mehanizem tega delovanja, raziskovalci domnevajo, da gre za vpliv inulina, polisaharida, ki ga vsebujejo korenine. V botaniki regrat imenujemo Taraxacum officinale ali navadni regrat; rodovno ime Taraxacum najverjetneje izhaja iz arabske besede "tarakshaqum", v prevodu grenka rastlina, kar je povezano s prisotnostjo grenčin v koreninah.

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit lobortis nisl ut aliquip ex ea commodo consequat.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit lobortis nisl ut aliquip ex ea commodo consequat.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet

HVALA

# data[].attributes.attachment_link.title
NATURE PRESENTATION by Sanja Štefanič on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
MASLAČAK/REGRAT zdravilna rastlina DRUŽINA: nebinovke (vir: gorenjskelekarne, 2022) hranilna rastlina (vitamini A, B, C, kalij, minerali) RASTIŠČA: travniki po vsej Evropi Značilnosti V botaniki regrat imenujemo Taraxacum officinale ali navadni regrat; rodovno ime Taraxacum najverjetneje izhaja iz arabske besede "tarakshaqum", v prevodu grenka rastlina, kar je povezano s prisotnostjo grenčin v koreninah.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
MASLAČAK

PRESENTAtion
KRENI
Stipe Skoče

regrat

Maslačak sadrži neke od najvažnijih vitamina i minerala

Cvate od travnja do listopada.

Obično se nalazi u krajevima s umjerenom i hladnom klimom.

Izgled biljke se uvelike mijenja ovisno o staništu.

Lorem ipsum dolor

OBILJEŽJA MASLAČKA

U pučkoj medicini koristi se kao gorko sredstvo, kolagog, aperitiv te za smanjivanje masnoće u krvi. Maslačak je također jestiv, mladi listovi koriste se kao salata, cvjetovi za pripremu medu sličnog sirupa,te vina i pive. Od prženog korijena može se pripremiti nadomjestak za kavu. Pupoljci se mogu ukiseliti te služiti kao zamjena za kapare.Uzgaja se kao povrće u mnogim zemljama svijeta. Vrsta Taraxacum kok-saghyz, podrijetlom iz Kazahstana, pripada među biljke od kojih se dobiva kaučuk. Rod obuhvaća 2 416 vrsta (plus jedan hibrid).

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit lobortis nisl ut aliquip ex ea commodo consequat.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet

Thanks!

# data[].attributes.attachment_link.title
NATURE PRESENTATION by Stipe Skoče on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
MASLAČAK PRESENTAtion KRENI Stipe Skoče regrat Maslačak sadrži neke od najvažnijih vitamina i minerala Cvate od travnja do listopada. Obično se nalazi u krajevima s umjerenom i hladnom klimom. Izgled biljke se uvelike mijenja ovisno o staništu. Lorem ipsum dolor OBILJEŽJA MASLAČKA U pučkoj medicini koristi se kao gorko sredstvo, kolagog, aperitiv te za smanjivanje masnoće u krvi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lilac

Kad zamirišu jorgovani...

Kad zamirišu jorgovani...

U proljeće

bjelogorični grmovi ili malo drveće, visoki od 2 do 10 metara

oblik lista jednostavan je i srcolik do široko kopljast kod mnogih vrsta, ali u obliku pinjate kod nekoliko njih

Cvjetaju u proljeće, svaki cvijet promjera je 5-10 mm, a vijenac s četiri latice i uskom cijevlju dugačak 5-20 mm. One su dvospolne, s prašnicima i stigmom u svakom cvijetu. Obično, cvjetovi su ljubičasti (često svijetlo ljubičasti ili lila), ali postoje i bijeli, svijetlo žuti i ružičasti primjerci, čak i primjerci u boji tamnog burgundca. Cvjetovi rastu u velikim vratovima, i neke vrste imaju jak miris. Razdoblja cvjetanja kreću se od srednjeg proljeća do ranog ljeta, zavisno od vrsta. Plod je suha, smeđa kapsula, kad sazrije cijepa se na pola i daje dva krilata sjemena.

Rod je najsličniji rodu (mečkovac), klasificirane su u porodici Oleaceae i potporodici Ligustrinae.

Jorgovani se koriste kao hrana larvi nekih leptira.

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh euismod tincidunt ut laoreet dolore magna aliquam erat volutpat. Ut wisi enim ad minim veniam, quis nostrud exerci tation ullamcorper suscipit lobortis nisl ut aliquip ex ea commodo consequat.

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit sed diam nonummy nibh"

Lorem ipsum dolor

Lorem ipsum dolor sit amet

Lorem ipsum dolor sit amet

Hvala

Uživajte u ostatku dana!

# data[].attributes.attachment_link.description
Lilac Kad zamirišu jorgovani... Kad zamirišu jorgovani... U proljeće bjelogorični grmovi ili malo drveće, visoki od 2 do 10 metara oblik lista jednostavan je i srcolik do široko kopljast kod mnogih vrsta, ali u obliku pinjate kod nekoliko njih Cvjetaju u proljeće, svaki cvijet promjera je 5-10 mm, a vijenac s četiri latice i uskom cijevlju dugačak 5-20 mm.

# data[].attributes.attachment_caption
 Ivana Brlić-Mažuranić, Priče iz davnine copy by renata.cec on Genially

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dobro došli u čudesan svijet bajki našeg Hrvatskog Andersena,

Već ste se u nižim razredima upoznali s njezinim djelima,

a pred vama je jedan novi svijet priča

koje je Ivana napisala inspirirana slavenskom mitologijom.

Zato će vas kroz sve zadatke voditi mitološka bića: vile!

Na svakoj stranici, klikom na vilu koja se pojavljuje,

otkrit će vam se što trebate učiniti

i kako ćete ući u svijet bajki

te uživati u pustolovinama mitoloških likova.

Ugodan rad i čitanje!

Klikni vilu koju vidiš na svakoj stranici!

Kako je Potjeh

bajku koju želiš čitati.

Vile će ti pomoći.
Ako odabereš priču Kako je Potjeh tražio istinu, ući ćeš u svijet čudesnih šumskih bića bjesova i otkrit ćeš koliko je važno govoriti istinu! Klikom na sliku u knjizi otvori tekst i pročitaj!
Kako je Potjeh tražio istinu

Bilo je to u vrlo davno doba. Na jednoj krčevini u staroj bukovoj gori živio starac Vjest sa svoja tri unuka. Desilo se, da je starac ostao sam sa svojom unučadi te ih othranio od malena. Bili pak unuci sad već poodrasli momci, djedu do ramena i poviše ramena. Zvali se oni: Ljutiša, Marun i Potjeh.
Moj božiću Svarožiću,
Zlatno sunce, bijeli svijet!
Moj božiću Svarožiću,
Lunajlije, lunej le!
Jednog jutra u proljeće ustade stari Vjest rano prije sunca, probudi svoja tri unuka i reče im da idu u šumu, gdje su lani med vadili, i da vide kako li su pčelci prezimili i izlaze li već pčelice od zimskog sna. Marun, Ljutiša i Potjeh ustadoše, opremiše se i odoše.

Bijaše dobar komad puta do onoga mjesta, gdje bijahu pčelci. No sva tri brata poznavahu šumske prolaze, zato uđoše sigurno i radosno u šumu. Nego u šumi bijaše još nekud tamno i nemilo, jer sunce još ne bješe granulo, niti se čule ptice ili zvjerke. Zato postade braći nekako strašno u ovoj tišini, jer se zorom prije sunca rado povlačio šumom, sve od krošnje do krošnje, zlobni Bjesomar, vladar svih šumskih bjesova.

Zato braća stadoše jedan drugoga ispitivati: što li sve ima po svijetu? No kako ne bijaše ni jedan od njih još nikada izašao iz one šume, nijesu jedan drugome znali da pripovijedaju o svijetu, i tako se još više obneveseliše. Ele, kako bi se malo obodrili, stadoše oni pjevati i ovako dozivati Svarožića, da izvede sunce:

Tako pjevajući šumom u sav glas iziđoše na jedno mjesto, sa kojega se vidjelo drugo brdo. Kad oni tamo, ali navrh onoga brda sinu sjajnost, kakove još nikada ne bijahu vidjeli, a treptjela je kao zlatan barjak.

Protrnuše braća od čuda, a ona svjetlost iščezne s brda i stvori se bliže povrh jednoga velikog kamena, zatim još bliže povrh stare lipe i napokon zasjaji kao čisto zlato upravo pred njima. I ukaza im se prekrasno momče u blistavu odijelu, a oko njega zlatna kabanica trepti kao zlatan barjak. Ne mogu braća ni da pogledaju u lice momčetu, nego pokriše oči rukama od velikog straha.

- "Što me zovete, kad me se bojite, momčići ludovčići!" - nasmije se blistavo momče, a bijaše ono Svarožić. "Svarožića zovete, Svarožića se bojite; bijeli svijet spominjete, bijeloga svijeta ne poznate! Nego hajde da vam pokažem svijet: i zemlju i nebo i da vam rečem, što vam je suđeno."

To reče Svarožić te omahnu zlatnom kabanicom i zahvati zlatnim skutom Ljutišu, Maruna i Potjeha. Omahnuo je Svarožić, vije se kabanica, a braća na skutu kabanice viju se i kruže s njom; viju, viju, kruže, kruže, a pred njima poče prolaziti cijeli svijet. Ponajprije vidješe sve blago i sva polja i sva dobra i sva bogatstva, što ih onda na svijetu bijaše. Pa onda viju, viju, kruže, kruže i vide sve vojske i sva koplja i sve sulice i sve vojskovođe, i sve plijenove, što ih tada na svijetu bijaše. Pa onda još jače viju, viju, kruže, kruže i odjedared vide sve zvijezde i sve zvjezdice i Mjesec i Vlašiće i vjetar i sve oblake. Od tolikog viđenja sve se smutilo braći, a ono kabanica sveudilj trepti i šumi i šušti kao zlatan barjak. Jedva u neke nekavice otpusti se zlatan skut, a Ljutiša, Marun i Potjeh nađoše se opet na tratini. Pred njima zlatno momče Svarožić stoji kao i prije i ovako im kaže:

- "Evo sada ste, momčići ludovčići, vidjeli sve, što na svijetu ima. A sad čujte, što vam je suđeno i što treba da radite za svoju sreću."

Čim on to reče, a braća se još više uplašiše i dobro napnu pamet i uši, kako bi sve točno upamtili. - Al uto Svarožić već bijaše progovorio: - "Evo, što vam je raditi: ostanite na krčevini i ne ostavljajte djeda, dok on vas ne ostavi, i ne idite u svijet ni za dobrim ni za lošim poslom, dok ne vratite ljubav djedu."

Kad ovo izreče Svarožić omahne kabanicom i nestane ga kao da ga nikad bilo nije, a u šumi nasta bijeli dan.

Ovo sve slušao i gledao Bjesomar, vladar šumskih bjesova. Bijaše se on došuljao kao magla, sve od krošnje do krošnje, za braćom te se sakrio među granama stare bukve.

Već odavna bijaše Bjesomar zamrzio starca Vjesta. Zamrzio ga, kako pogana čeljad mrzi pravedna čovjeka, a mrzi ga ponajviše poradi toga, što starac bijaše na krčevini zaveo sveti oganj, da se nikad ne ugasi. A Bjesomaru se ljuto kašljalo od svetoga dima.

Ne svidje se dakle Bjesomaru, da braća poslušaju Svarožića te da ostanu uz djeda i da ga služe, nego on zamisli, da naudi Vjestu i da mu kakogod pobuni unučad.

Zato, kad se Ljutiša, Marun i Potjeh osvijestiše od onolikog čuda i kad se podigoše da pođu kući, Bjesomar brže bolje, kao oblak sa vjetrom, strugne u šumski dol, gdje bijaše velika rakita. U rakiti pak puno sve bjesova. Sitni, nakazni, guravi, mrljavi, razroki i svakojaki, igrali se oni po rakiti. Tako oni zviždali, pištali, ciculjigali i lakrdijali. Bijahu oni luda i bezglava čeljad, koja niti je za koji posao, niti može kome nauditi, dok ih koji čovjek ne primi k sebi. Ovo pak naumi Bjesomar.

Zato on izabere trojicu od njih i zapovjedi im, da pođu tamo i da zaskoče svaki po jednoga od one braće i da gledaju, kako li će po njima nauditi starome Vjestu.

Dok Bjesomar tako biraše bjesove, dotle Marun, Ljutiša i Potjeh iđahu putem, a bijahu tako uplašeni te nijesu upamtili ni ono, što su gledali leteći, ni ono, što im bješe rekao Svarožić.

Došav pred kolibu sjedoše na kamen i kazivahu djedu, što im se desilo.

- "A što si vidio leteći i što ti je kazao Svarožić?" - upita Vjest najstarijega unuka Maruna. Našao se Marun u neprilici, jer ne bijaše ništa upamtio, niti se mogaše dosjetiti, što li mu je rekao Svarožić. No ispod kamena, na kojem sjeđahu, iziđe mali bijes, sasvim malen, nakazan i rogat, a siv kao miš.

Potegnu bijes Maruna odostrag za košulju i šapnu mu: "Reci: vidio sam silena bogatstva, stotinu pčelaca, kolibu od drva tesanoga i mnogo krzna najskupljega. I rekao mi Svarožić: bit ću najbogatiji među braćom."

Marun i ne pomisli, je li istina, što mu bijes govori nego se obradova i onda reče djedu, kako mu bijes šaptaše. Čim on reče, a bijes mu skoči u torbu, sakrije se u jedan kut torbe i ostane tamo.

Upita Vjest drugog unuka Ljutišu, što li je vidio leteći i što li kaza Svarožić? - I Ljutiša nije ništa vidio i ništa upamtio. No ispod kamena iziđe drugi bijes, sasvim malen, ružan, nakazan i rogat, a sur kao tvorić. Povuče bijes Ljutišu odostrag za košulju i šapnu mu: "Reci: vidio sam mnogo ljudi oboružanih, mnogo lukova i strjelica i mnogo robova okovanih. I rekao mi Svarožić: bit ćeš najsilniji među braćom svojom."

Ljutiša kao i Marun ništa ne promisli, nego bijaše veoma radostan i slaže djedu, kako mu bijes šaptaše. A bijes mu odmah zaskoči za vrat, puzne mu u košulju, sakrije se u njedrima i ostane tamo.

Sad upita djed najmlađega unuka Potjeha; no i on nije ništa upamtio. Al iziđe ispod kamena treći bijes, najmlađi, najružniji, rogat u velike rogove, a crn kao krtica.

Povuče bijes Potjeha za košulju i šapnu: "Reci: sve nebo i sve zvijezde i sve oblake sam upoznao. I reče mi Svarožić: bit ćeš mudrac najveći i razumjet ćeš, što govore vjetrovi i što kazuju zvijezde."

Ali Potjeh vrlo ljubljaše istinu, zato ne htjede da posluša bijesa, niti da laže djedu, nego otepe bijesa nogom i reče djedu:

- "Ne znam, djede, ni što sam vidio, ni što sam čuo."

Zacviči bijes, ugrize Potjeha za nogu i puznu kao gušter pod kamen. - Potjeh pak odmah uze travu najljuću i poveže nogu, kako bi brže zacijelila.

Kada Potjeh onako nogom otepe bijesa, uteče bijes najprije pod kamen, a onda se odšulja u travu te kroz travu odskače u šumu a iz šume u rakitu.

Dođe bijes pred Bjesomara pa dršćući od straha reče: "Bjesomare, ljuti care, evo nisam mogao da zaskočim momka, kojega si mi odredio."

Razljuti se strahovito Bjesomar jer on poznavaše ono troje braće, pak se ponajviše i bojao Potjeha, da će se istini dosjetiti. A dosjeti li se on istini, onda se Bjesomar lje neće riješiti ni starca Vjesta ni svetoga ognja.

Uhvati dakle ljuti Bjesomar bijesa za rog, podigne ga u zrak i ispraši ga dobro brezovačom.

- "Idi tamo", viknu on tada, "idi tamo do onoga momka i jao si ga tebi, dosjeti li se istini."

Pusti iza ovih riječi Bjesomar bijesa, a ovaj, uplašen kao sinja kukavica, čučao tri dana u rakiti te smišljao i razmišljao: kako li će obaviti tešku zapovijed? "Bit će meni taman ista muka sa Potjehom, kao Potjehu sa mnom", mišljaše bijes. On pak bijaše pusti lakrdijaš, pak mu se nikako nije račilo na teški posao.

Dok je on tako čučao u rakiti, dotle ona druga dvojica bjesova, jedan u torbi Marunovoj, a drugi u njedrima Ljutišinim, bijahu već na poslu. Marun i Ljutiša počeše od onog dana lutati po gori i dolinama i malo kada noćivahu u kolibi - i to sve radi bjesova.

Šćućurio se bijes na dnu torbe Marunove, a taj je bijes volio bogatstvo negoli svoj desni rog.

Bode on dakle Maruna po vas dan rogom u bokove i sve ga nagoni i sve mu cvili: "Hajde žurno, hajde! Treba da se traži, treba da se nađe! Da tražimo pčelce, da skupljamo meda, da djelamo rovaš od stotinu reda!"

Ovo govorio bijes, jer se u ono doba urezivalo na rovaše, koliko bi tko obogatio.

Ljutišu pak bocka rogom bijes u njedrima, a taj je bijes htio da bude najjači među svima i gospodar svemu svijetu. Goni i nagoni dakle on Ljutišu, da ide šumom tražiti mlade grabiće i tanane javore, da od njih izradi junački pribor i oružje. "Hajde žurno, hajde! Treba da se traži, treba da se nađe: koplje, luk i strijela po junačkoj ćudi, da strepe pred nama i zvijeri i ljudi!" - cvilio bijes.

Slušali Ljutiša i Marun svoje bjesove i eto tako lutahu za svojim poslom, kako ih bjesovi putili.

Potjeh pak onoga dana i još tri dana ostane uz djeda i podjednako misli i razmišlja: što li mu bješe Svarožić rekao. Jer Potjeh hoćaše da djedu istinu kaže, ali eto, nikako da joj se dosjeti.

Tako dan, tako dva, tako tri. Kad al treći dan reći će Potjeh djedu:

- "Zbogom, djede, odoh ja u goru i ne vraćam se, dok se ne dosjetim istini, pa makar trajalo deset godina."

Vjest bijaše sijed starac, te mu na svijetu ne bijaše stalo ni do čega, jedino do njegova unuka Potjeha, kojeg je ljubio i milovao kao uveli list rosicu. Zato on protrne i reče:

- "Što li će meni, sinko, ta istina, kad ja, sijedi starac, mogu tri puta umrijeti, dok joj se ti dosjetiš?"

Tako reče i još se ražali više u srcu negoli u govoru i pomisli: "Kako li me dijete ostavlja!"

Al Potjeh odgovori:

- "Idem, djede, jer sam tako smislio da je pravedno."

Vjest bijaše mudar starac i pomisli: "Možda u ovome djetetu ima više mudrosti negoli u staračkoj glavi. Ako li pak jadan sagriješi na meni, morat će okajati na sebi, jer je pravedan i blagosoven." Kad to pomisli Vjest, još se više rastuži, no ništa više ne reče, nego se izljubi s unukom i pusti ga da ide, kuda bijaše nakanio.

Potjeha pak jako zaboli srce za djedom, i malo, malo, te bi se na pragu predomislio i ostao uz djeda. No onda se silom otkine, kako bijaše odlučio, i pođe u goru.

Dok se Potjeh tako rastajao od djeda, dotle se i onaj bijes iz rakite nakanio da se prihvati svoga teškog posla i pošao do krčevine, da kakogod zaskoči Potjeha.

Ide dakle Potjeh u goru, a oborio glavu; kad on do prvog kamena, a pred njega bane onaj bijes.

- "E, to je onaj isti", pomisli Potjeh, "sasvim malen, nakazan, crn kao krtica, a rogat u velike rogove."

Stane dakle bijes Potjehu na put i ne dade mu proći. Razljuti se Potjeh na ovo malo nakaze, što mu smeta, pa podigne kamen, baci se na bijesa te ga zgodi upravo među rogove. - "Ubio sam ga!" - pomisli Potjeh.

Al kad pogleda tamo, a bijes živ i zdrav i još mu narasla dva roga na onome mjestu, gdje ga je kamen udario.

- "E, taj se ne tjera kamenom", reče Potjeh sam sebi, pa obađe bijesa i pođe dalje svojim putem. A bijes i opet skoči pred njega te sad s lijeva sad s desna trči i skače stazom pred Potjehom kao zec.

Tako oni stigoše do jednog mjesta, koje bijaše kao mala ravan među stijenama, a vrlo kamenita. - Na jednoj strani bijaše zdenac. - "Ovdje ću ostati", pomisli Potjeh i odmah prostre kožuh pod divljaku jabuku i sjede, da razmišlja i da se u ovome miru dosjeti: što li mu bijaše uistinu kazao Svarožić.

Al kad to vidje bijes, sjede upravo pred Potjeha pod grm i stade praviti svoje blezgarije i dosađivati mu. Pušta bijes Potjehu guštere pod noge, baca mu čičke na košulju i nagoni mu skakavce u rukav.

- "Ovo je naopako, jadan!" - pomisli Potjeh, kad je to trajalo već neko doba. "Ostavio sam mudra djeda, rođenu braću i rodnu kolibu, kako bih se na miru dosjetio istini, a sad evo dangubim vrijeme sa ovom rogatom besposlicom."

No kako bijaše došao po čestitom poslu, pomisli, da je najpravije, da ipak ovdje ostane.

Tako poživješe Potjeh i bijes zajedno na kamenitom zaravanku, i kako prvog dana tako i svaki dan: bijes kvari i ometa posao Potjehu.

Istom svane lijepo jutro, a Potjeh ustane od sna i raduje se: "Tiha li dana, radosti moja! Danas ću se dosjetiti istini!" Al eto, već se sa divljake prosipa puna šaka jabuka po Potjehu, te mu sva glava zveči i sve mu se misli pometu. A ona se nagrda sa divljake smije i prenemaže od smijeha. - Il se opet Potjeh u hladu ponajbolje zamisli, i sve mu se čini: "Eto, eto, sad će mi sinuti u pameti, sad ću se domisliti istini!" A ono bijes u onaj čas izdaleka namjeri sa bazgovom cijevi i polije Potjeha mlazom one hladne vodice, te mu se odmah izgubi u glavi, što god bijaše smislio.

I štogod ima ludorije, štogod ima blezgarije, to bijes po zaravanku stvara. A još bi nekako i bilo, da se nije Potjehu nekuda i mililo gledati ove ludorije. Koliko promišlja o svom poslu, toliko mu se oči otimaju, da gleda, što li sve stvara ono ludo čeljade.

Dogrdjelo to već i samom Potjehu, jer ga sve više želja mori, da se k djedu vrati, a vidi, da se uz ovog bijesa nikada neće dosjetiti istini.

- "Moram se ja njega riješiti", odluči Potjeh.

Ele, jednoga jutra zamislio bijes novu dangubu. Popeo se on na vrh stijene, na kojoj bijaše strma vododerina u kamenu, zajašio glatki klipić i spustio se po vododerini kao munja. Omili bijesu odmah ta igra kao nijedna druga, te mu se prohtjelo društva za nju. Uze on dakle travu i zazviždi u travu preko stijene i šume, a ono iz grmlja, kamenja, iz rakite i šaša dotrkaše, dođipaše sve mali bjesovi kao onaj prvi. On njima zapovijeda, a oni svaki uhvatiše po klipić, pa na stijenu. Pa da vidiš, kada sjedoše na klipiće, te kad poletješe niz vododerinu! A bilo ih svake ruke i svakog plemena bjesovskoga. Crveni kao crvendaći, zeleni kao zelembaći, rutavi kao janje, golišavi kao žabe, rogati kao puž, šušati kao miš. Takovi oni lete niz vododerinu na svojim klipićima, kao luda vojska na ludim konjima. Lete niza stijenu, jedan drugomu za petama i ne zaustavljaju se do pol zaravanka, gdje ležaše velik kamen, sav obrastao mahovinom. Tu se zaustavljaju na mahovini te se od velikog zamaha i od puste ludorije koprcaju jedan preko drugoga.

Tako se spušta i hohoće družba dva tri puta, a u Potjehu sve jedna misao drugu goni: i gledao bi ih i smijao bi im se, a opet ga jad hvata, što mu toliku halabuku dižu, pa tko bi se u njoj domislio istini! Amo tamo, amo tamo, al onda odluči Potjeh: "E, nema smijeha ni šaranja, ja se tih danguba riješiti moram, jer uz njih badava sam došao ovamo."

A Potjeh je opazio, da sa vododerine silaze klipići baš pravcem prema zdencu, pa da nema onoga kamena sa mahovinom, odoše bjesovi strmoglavce u zdenac. Prikuči se dakle Potjeh onomu kamenu, pa kad se bjesovi uz hohot i grohot spustiše na svojim klipićima niz stijenu, a moj ti Potjeh brže odvali onaj kamen, i poleti luda vojska pravcem do zdenca. - Do zdenca pa u zdenac, naglavce sve jedan za drugim, sve jedan preko drugoga: i crveni kao crvendaći, i zeleni kao zelembaći, i rutavi kao janje, i golišavi kao žabe, i rogati kao puž, i šušati kao miš, a prvi među njima onaj, koji se bješe Potjeha nadovezao.

A Potjeh odmah navali onaj kamen na bunar, i eto tako se uhvatiše bjesovi kao muhe u loncu.

Obveseli se Potjeh, kako li se riješio bjesova, pa ode da sjedne i da se sada na miru dosjeti istini.

Al jao si ga njemu, jer se u zdencu počeše vrtjeti i bjesniti bjesovi kao još nikada. - Iz zdenca počeše na sve pukotine iskakivati sitni plamečci, što su ih od ljute muke bacali bjesovi. - Stadoše žišci skakutati i titrati oko zdenca, te Potjehu odmah zakruži glava. Zatvori Potjeh zato oči, da mu ne smetaju žišci.

Al ono u zdencu tolika galama, buka, piska i lupa, cvil i lavež, kucanje i zapomaganje, da Potjehu sve uši pucaju, pa gdje bi mogao o čem da misli! - Zato on začepi uši, da ne čuje.

Al onda poče do njega pridolaziti para i sumpor i čađa, što su ih u smrtnoj stisci puštali na pukotine zdenca bjesovi. - Okruži čađa i sumpor Potjeha i stade ga tušiti i gušiti.

Spozna dakle Potjeh, da tu nema hasne. "E, sada vidim bolan: poklopljeni bjesovi sto puta gori od puštenih", reče Potjeh. "Pa hajde da ih pustim, kad ih se ne mogu riješiti. Opet mi je lakše uz njihovu lakrdiju, negoli uz toliko zapomaganje!"

Ode on dakle tamo i otklopi kamen, a uplašeni bjesovi ko divlje mačke poiskakaše na sve strane i utekoše kud koji u goru i nikada ih više na zaravanak.

Ostade samo onaj jedan, crn kao krtica, a rogat u velike rogove, jer on od straha pred Bjesomarom nikako nije smio da ostavi Potjeha.

Nego i on se od onoga dana nekuda malo smirio i više poštovaše Potjeha nego dosele.

I tako se njih dva nekako pogode: obiknu jedan na drugoga i stanu živjeti jedan uz drugoga.

Al eto već minulo gotovo i godinu dana, a Potjeh još ni izdaleka da se domisli istini: što li mu zapravo bijaše rekao Svarožić?

Kad već godina blizu, al bijesu počelo dozlogrđivati.

- "Dokle ću ja ovako ovdje bivati?" - pomisli on. Stoga jedne večeri, kad je Potjeh baš bio nakanio da zaspi, dođe bijes do njega i reče:

- "A kako ti to, golube, sjediš ovdje već malo ne godinu dana i što će to tebi? Eno ti možda djed na krčevini već i umro za to vrijeme!"

Zaboli Potjeha srce, kao da ga iglom ubolo - al on reče: - "Eto, tako sam odlučio, da ne idem odavle, dok ne doznam istine, jer je istina preča od svega." Tako reče Potjeh, jer on bijaše pravedan i blagosoven.

No Potjeha se duboko kosnulo, što je bijes spomenuo o djedu, i cijele noći ne mogaše Potjeh da zaspi, nego se kida i lomi i sve misli: kako li je sa djedom, sa milim starcem njegovim?

Djed pak življaše za to vrijeme na krčevini sa Marunom i Ljutišom, ali bijaše život okrenuo žalosno po djeda. - Nijesu marili unuci za djeda, niti nastojali oko njega. Niti mu dozivali dobra jutra ni lake noći, nego jednako hodali za svojim poslovima i slušali svoje bjesove u torbi i njedrima.

Donosio Marun svaki dan nove pčelce iz šume, tesao i otesao grede, gradio i sagradio novu kolibu. A ponajpače izdjelao deset rovaša i svaki dan broji i prebraja: kad će se rovaši ispuniti?

Ljutiša pak hodao po lovu i razboju, donosio krzna i divljači, dovlačio plijena i blaga, a jednoga dana doveo i dva roba zarobljena, da služe i poslužuju braću po vas dan.

Teško i nemilo bivalo djedu Vjestu uza sve ovo, a teško i sve nemilije gledali unuci na starca. Šta će im starac, kad neće da ga služe robovi nego sramoti unučad te sam drva cijepa i sam donosi vodu sa kladenca? - Tako došlo, te što god bilo na starcu, sve smetalo unucima, pa i to, što je starac jednako prilagao svaki dan po cjepanicu svetom ognju.

Opazio dobro starac Vjest, kuda sve to ide i da će se njemu doskora raditi o glavi. Ništa ne požali za životom, jer što će mu život, nego požali, što će umrijeti a da ne vidi Potjeha, blagosoveno dijete svoje, radost starosti svoje.

Jedne večeri dakle (a bijaše to baš one večeri, kad se Potjeh onako lomio radi djeda) reče Marun Ljutiši: - "Hajde, brate, da se riješimo djeda. U tebe je oružje, dočekaj ga na kladencu pa ga smakni."

Ovo ponajpače govoraše Marun, jer mu se htjelo pod svaku cijenu stare kolibe, da na onome mjestu podigne pčelinjak. - "Ne mogu, brate", odvrati Ljutiša, kojemu na krvi i na razboju ne bijaše toliko otvrdnulo srce, koliko Marunu na bogatstvu i rovašima.

Al Marun nikako ne popušta, jer mu bijes u torbi jednako šapće i došapćuje. Vidio bijes u Marunovoj torbi, da će on prvi maknuti Vjesta sa ovoga svijeta i tako steći veliku hvalu pred Bjesomarom.

Nagovara dakle Marun Ljutišu, al Ljutiša nikako ne htjede da svojom rukom ubije djeda. Složiše se dakle i dogovoriše napokon, da će još iste večeri potpaliti staru kolibu. Neka izgori ona i u njoj starac.

Kad se sve na krčevini smirilo, odaslaše oni dakle robove, neka čuvaju te noći u šumi stupice. Braća pak odšuljaju se do kolibe Vjestove, zatvore izvana vrata teškim klinom, kako ne bi djed utekao iz plamena, i podmetnu vatru pod sva četiri ušaka.

Kad bijaše sve gotovo, odoše oni daleko u goru, da ne čuju djedovo zapomaganje. Dogovoriše se, da će obaći čitavu planinu kolika je, kako se ne bi vratili do jutra, dok bude sve gotovo: i djed i koliba spaljeni.

Odoše oni, a vatra polako stade lizati oko uglova. No ono je bila stara orahovina, tvrda kao kamen, te plamen sve oko nje liže i oblizuje, al ne može da je zahvati. Istom kasno u noć uhvati se vatra krova.

Probudi se starac Vjest, otvori oči i vidi, da mu krov nad glavom gori. Ustade i pođe do vrata, pa kad nađe, da su teškim klinom zamandaljena, odmah znadijaše, čiji je posao.

- "Oj, djeco moja, jadnici moji!" - reče starac. "Iz srdaca vaših vadite, a na rovaše mećete. Ali gledajte: još vam rovaši nisu puni i mnogo čislo na njima fali, a srca ste već do dna ispraznili, kad eto palite djeda i rodnu kolibu."

- To pomisli djed Vjest o Marunu i Ljutiši i više o njima ni jedne ne pomisli, niti se radi njih ražali, nego pođe da sjedne i da spokojno sačeka smrt.

Sjedne on dakle na škrinju i zamisli se o svom dugom životu. I što god je bilo u životu, ništa mu se ne učini teško, jedino to, što u svom smrtnom času nema uza se Potjeha, ljubljeno dijete svoje, koje ga je toliko ražalilo.

Dok on tako razmišljaše, dotle je stajao već sav krov u plamenu kao baklja.

Gorjele i pregorjele grede, stale pucati tavanice. Progorjele, popucale, pa se sa obje strane kraj starca urušiše i grede i tavanice sa plamenom u izbu. Okružio plamen Vjesta, raskrio se krov nad njime, vidjelo se gdje se zora po nebu razilazi pred suncem. Ustade stari Vjest, podiže ruke i oči k nebu i tako čekaše, da plamen odnese sa ovoga svijeta i njega starca i staru kolibu njegovu.

Teško se izmučio one noći Potjeh, a kad zora stade svitati, pođe on do zdenca, da ohladi vruće obraze.

Upravo sunce na nebo, a Potjeh prišao zdencu. Kako k zdencu, ali iz vode zasjaji svjetlost. Zasjaji, podiže se, te kraj zdenca stade pred Potjeha prekrasno momče u zlatnom odijelu. A bijaše ono Svarožić.

Protrne od radosti Potjeh i reče:

- "Moj božiću Svarožiću, koliko te čekam! Reci mi jadnome, što li mi ono reče da imam činiti? Evo se ovdje kinim i mučim i dozivam svu mudrost godinu dana - i nikako da se dosjetim istini!"

Kad on to reče, Svarožić nekud zlovoljno strese glavom i zlatnim pramom.

- "Ej momčiću, momčiću! Rekao sam ti, da ostaneš uz djeda svoga, dok mu ljubav ne vratiš, i da ga ne ostavljaš, dok on tebe ne ostavi", - reče Svarožić.

A onda još reče:

- "Mislio sam, da si ti najmudriji od braće, a eto ti baš i jesi najluđi. Kiniš se i mučiš i dozivaš mudrost godinu dana, da doznaš istinu. A da si poslušao srce svoje, kad ti je na pragu kolibe govorilo, da se povratiš i da ne ostavljaš djeda, eto ti, jadan, istine i bez mudrosti!"

Tako reče Svarožić i još jedared zlovoljno strese glavom i zlatnim pramom, pa se ogrnu zlatnom kabanicom i nestade ga.

Zastiđen i zatečen ostade Potjeh sam uza zdenac, a iza kamena smijao se onaj lakrdijaš, onaj bijes: sasvim malen, nakazan i rogat u velike rogove. Dopalo se bijesu, gdje Svarožić onako postidi Potjeha, koji bijaše toliko pravedan. Kad se Potjeh povratio od prve zabune, kliknu radosno: "Brže da se umijem i da poletim do miloga starca svoga." To reče i prikuči se zdencu, da se umije. Nagnu se Potjeh da zahvati vode, nagnu se odviše, oskliznu se i padne u zdenac.

Padne u zdenac i utopi se.

Iskoči bijes iza kamena, skoči na rub zdenca i pogleda, da na svoje oči vidi, je li istina, što mu se učinilo.

Jest, utopio se Potjeh, eno ga, leži na dnu vode, bijel kao vosak.

- "Oje oj!" zacviči bijes, koji bijaše posve ludo čeljade. - "Oje oj! danas selim, brate moj!"

Cičao bijes, da je sve zvonilo sa onih stijena oko zaravanka. A onda se upre o onaj kamen, koji bijaše oslonjen na rub zdenca, a kamen se prevali i dobro poklopi zdenac. Pa onda još povrh kamena baci bijes kožuh Potjehov, pa još na kožuh sjedne on sam, pa onda stade igrati i skakati po kožuhu:

- "Oje oj! Oje oj! dovršen je poso moj!" - ciči bijes.

Malo, malo igrao po kožuhu, malo, malo cičao.

Al kad se već bješe umorio, ogleda se po zaravanku - i nekuda mu čudno bude.

Naučio se bijes na Potjeha i nikada još nije imao tako lagodnog živovanja kao uz ovog pravednika. Uz njega je po miloj volji lakrdijao, niti mu je tko zanovijetao, niti mu tko zapovijedao. A sad, pomisli li pravo, treba da se vrati u rakitu, u ono blato, do ljutog cara Bjesomara, a među pet stotina bjesova, sve samih bijesnih prica, kao što i on sam bijaše.

Bijaše on tomu odvikao. Promisli on, promisli malo, snuždi se, snuždi malo - pa sve jače. I što bi dlanom o dlan udario, eno ga, ludo i bezglavo čeljade, što čas prije klikovaše, stade sada plakati i revati i valjati se po onom kožuhu od ljutoga jada.

Reve on i zavija, te ono ništa ne bijaše, što je prije cičao. Bijes kao bijes: kad reve, onda baš reve - i sve čupa dlake sa onoga kožuha i valja se po njemu, kao da je s uma sišao.

U taj čas stigoše na zaravanak Ljutiša i Marun.

Bjehu oni obašli svu goru te se sada vraćahu kući na krčevinu, da vide, je li djed sretno izgorio sa kolibom. Tako na povratku stigoše na zaravanak, gdje ih još nikada nije bilo.

Čuju Ljutiša i Marun cvilež i vide kožuh Potjehov, i odmah pomisle, nije li Potjeh kakogođ zaglavio.

No baš se i ne ražališe za bratom, jer oni ne mogahu ni za kim da žale, dok nose bjesove uza se.

Ali uto se počeše vrpoljiti njihovi bjesovi, jer su začuli, gdje im onaj drug onoliko zavija. A ne bijaše nigdje složnijeg naroda ni vjernijih drugova u nevolji negoli bijahu bjesovi. Po rakiti se pru i kezmaju, al u nevolji jedan za drugog glavu daje.

Uzvrpoljili se dakle oni, uznemirili, naćulili uši, pa onda izvirili jedan iz torbe, a drugi iz njedara. I kako izviriše, odmah opaze: valja se brajan njihov s nekime, zavija i reve i samo se vidi kako dlake frcaju.

- "Razdere ga strašno zvijere!" viknuše uprepašteni bjesovi, iskočiše iz torbe i njedara te pohitješe do druga svoga.

Kad oni tamo, al onaj se na kožuhu prenemaže i sve viče:

- "Pogibe onaj momak! Pogibe onaj momak!" Tišaju bjesovi druga, misle: trn mu je u peti, ili mu komarica u uhu - jer oni ne bijahu živjeli uz onog pravednika te za drugo ne znađahu da se cvili.

Al onaj jednako reve, i ne možeš svoga glasa čuti niti ga možeš smiriti.

A bjesovi u sto muka, što će s njime? A ne mogu da ga ostave u ovoj nevolji. Smisle napokon: uhvate svaki po rukav od kožuha i odvuku kožuh i na njemu druga te tako otkasaju u šumu, a iz šume u rakitu do Bjesomara.

Ljutiša i Marun pak po prvi put nakon godine dana nađoše se bez svojih bjesova. Kad bjesovi od njih odskočili, braći se u isti čas učinilo, kao da su godinu dana slijepi svijetom hodali i kao da su ovog časa na zaravanku opet progledali.

Pogledaše se kao u beznanju, pogledaše se, jer odmah upoznaše, kakovu su grjehotu na djedu počinili.

- "Brate! Rode!" - kliknuše jedan drugome - "da poletimo, da spasemo djeda." I poletješe, kao da su im krila sokolova, do krčevine.

Stignu oni do krčevine, a ono koliba bez krova, a iz izbe plamen kao stup. Samo joj stoje zidovi i vrata, teškim klinom zaklenjena.

Dohrle braća, odbiju klin, nasrnu u izbu i iznesu na svojim rukama iz plamena starca, kojemu taman bijaše plamen obuhvatio noge.

Iznesu Ljutiša i Marun djeda, polože ga na ledinu i stajahu kraj njega, a ne smiju ni riječi da progovore.

Malo potrajalo, otvori starac oči i kad ih ugleda, ništa ne reče njima, nego upita:

- "Jeste li gdjegod u gori našli Potjeha?"

- "Nismo, djede" - odvrate braća i ne smiju da u oči djedu glede. "Eno poginu Potjeh, utopi se jutros u zdencu. Nego nama, djede, oprosti, a mi ćemo te služiti i nastojati kao robovi."

Kad oni ovo rekoše, uspravi se djed Vjest i ustane na noge.

- "Vama je, djeco moja, vidim, oprošteno, jer eto živi ostadoste. Al onaj, koji najpravedniji bijaše, onaj morade životom okajati svoju krivicu: Hajde, djeco, vodite me, da vidim, gdje je poginuo."

Skrušeno poslušaše Marun i Ljutiša, uzeše djeda pod ruku i povedoše ga spram zaravanka.

Tek što su malo išli, opaze, da su zašli i da na tom putu još nikada ne bijahu. Rekoše djedu, no on kaže, da pođu dalje tim putem.

Tako stigoše do jedne strmine, a na strmini vodio put sve do grebena.

- "Umrijet će nam djeda ovaki slab na ovoj strmini", - šaptahu braća.

Al starac Vjest samo reče: "Hajdemo, djeco, kud put ide."

I oni se stadoše verati putem, a starac sve sinjiji i bljeđi u licu. A gore na grebenu sve nešto milo zuji i bruji i blista i sjaji.

Kad oni na greben, ali onijemješe i skameniše se od čuda i strave.

Pred njima ni gore ni doline, ni brda ni ravnine ni ničega, nego se pružio bijeli oblak kao bijelo more. Bijeli oblak, a po njemu rumen oblačak. Na rumenom oblačku stakleno brdo, na staklenom brdu zlatan dvor, a do dvora široke stube vode.

Bijaše ono zlatan dvor Svarožića. Iz dvora mila sjajnost blista: što od rumenog oblačka, što od staklenog brda, a što od onog suhog zlata, al ponajviše sa prozora od dvorane sjaji. Jer tamo sjede uzvanici Svarožićevi na okupu te iz zlatnih kupa zdravlje nazdravljaju onome, koji im novi pridolazi.

Al Svarožić nit uziva niti u dvor pušta ikoga, koji krivicu kakovu na duši nosi. Zato se u dvorani sakupila družba plemenita i uzorita, pa od nje na prozore ona svjetlost sjaji.

Na grebenu stoji djed Vjest sa unucima - zanijemjeli pa u ono čudo gledaju. Gledaju - kad al odjednom opaze, gdje na onim stubama do dvora neko sjedi. Pokrio lice rukama te plače.

Pogleda starac, pogleda bolje i upozna: ono je Potjeh.

Zatrepti duša u starca, osovi se on i zovnu preko oblaka:

"Što je tebi, dijete moje?"

"Evo me, djede, izdignula iz zdenca neka velika svjetlost i prenijela me ovamo. Do ovuda dospjeh, a u dvor ne puštaju, jer sam se o tebe ogriješio" - odvraća Potjeh.

Prosuše se suze djedu niz lice. Otimaju mu se i ruke i srce, da ogrli ljubljeno dijete svoje, da ga utješi, da mu pomogne, da izbavi čedo svoje milovano.

Pogleda Marun i Ljutiša u djeda, al djed se sav izmijenio u licu, posinjio, propao i nije nalik na živog čovjeka.

- "Umrijet će nam starac pred ovom strahotom", šaptahu oni jedan drugome.

Al se starac uto posve ispravio i već se od njih otputio, te se okrenu k njima i reče:

"Idite vi, djeco, vratite se na krčevinu, pa kad vam je oprošteno, vi živite i uživajte u pravednosti ono, što vam je suđeno. A ja idem da pomognem onome, kojemu se najbolje daje uz najtežu cijenu."

Bijaše glas u djeda posve oslabio, al pred njima stajaše ravan kao stup.

Zagledaše se Ljutiša i Marun: što li ono djeda bunca, da će prijeći preko oblaka, a eto ni sape za govor nema?

Al se već starac odvojio od njih. Odvojio, pošao, zakoračio po oblaku, kao da je ledina. Pa kako zakoračio, tako i pošao. Ide starac, ide, a noge ga nose, kao da je perce, a halja mu se na vjetru vije, kao da je oblak po onom oblaku. Tako do rumenog oblačka, tako do staklena brda, tako do širokih stuba. Pohrli starac na stube do unuka. Oj radosti moja, gdje obuhvati djed unuka! Ogrli ga, obuhvati ga, kao da ga nikad otpustiti neće. I sve slušaju Marun i Ljutiša: preko oblaka se čuje, kako starcu i djetetu grudi jecaju od velike sreće.

Uhvati onda starac za ruku unuka i povede ga uza stube do vrata dvora. Lijevom rukom unuka vodi, a desnom rukom pokuca na dveri.

I vidi čuda! Odmah se vrata širom raskriliše, otvori se sva sjajnost dvora, a uzvanici i gosti plemeniti dočikaju na dverima djeda Vjesta i unuka Potjeha.

Dočikaju, ruke im pružaju i u dvor ih vode.

Još vidješe Marun i Ljutiša, gdje uz prozore prolaze i gdje ih za stol meću: prvog među prvima djeda Vjesta, a do njega Potjeha, te tamo zlatno momče Svarožić zlatnom kupom goste zdravi.

Velika strava uhvati Ljutišu i Maruna, kad se nađoše sami pred ovom strahotom.

- "Da siđemo, brate, na našu krčevinu" - šapnu Marun. I okrenuše se i sađoše. Smućeni od tolikoga čuda stigoše na krčevinu i nikad više onoga puta ni grebena ne mogahu u gori naći.

Tako bilo i svršilo se.

Marun i Ljutiša poživješe na krčevini. Poživješe dug život kao valjani momci i ljudi, odgojiše čestito koljeno, sinove i unuke. Svako se dobro predavalo od oca na sina, pa i sveti oganj, da se k njemu prilaže po cjepanica svakim danom, kako se nikad ne bi izgasio.

Ele, pravo se bijaše Bjesomar pobojao Potjeha. Jer da nije poginuo Potjeh tražeći istinu, niti bi bjesovi ostavili Maruna i Ljutišu, niti bi na krčevini bilo svetog ognja ni čestitog naroda.

Ovako pak sve izišlo na bruku i sramotu Bjesomara i njegove vojske.

Kad Bjesomaru ona dva bijesa dovukli kožuh Potjehov i na njemu trećeg druga, koji još sveudilj revaše kao sulud, razljuti se strahovito Bjesomar, jer spozna, da im izmakoše sva tri momka. - Od velikoga jada dade on svoj trojici bjesova potkresati rogove, neka hodaju vas život okresani na ruglo svakomu.

Ali isto na Bjesomaru osta najveća sramota. Eno, svaki mu se dan kašlje od svetoga dima, a u šumu nikud ne smije izaći, da ne susretne koje valjano čeljade.

Ništa dakle ne osta Bjesomaru od svega ovoga negoli prazan kožuh Potjehov. I neka mu je, jer Potjehu i onako ne treba kožuha u zlatnome dvoru Svarožićevu.

Ribar Palunko

Ribar Palunko i njegova žena

Dozlogrdio ribaru Palunku njegov bijedni život. Živio on sam na pustome morskome kraju i hvatao po vas dan ribe na koštanu udicu, jer se za mreže u onome kraju još nije znalo. A što možeš da uhvatiš na udicu!

- "Kakav li je ovo bijedni život?" - govorio Palunko sam sebi, - "što danas uhvatiš, to večeras pojedeš - i nikakove radosti nema za mene na ovome svijetu."

Bijaše pak dočuo Palunko, da imade po svijetu bogatih župana i gavana silnika, što žive u slasti i lasti, u zlatu i u raskoši. Uvrtio si dakle Palunko u glavu, kako bi i on jednom takovo bogatstvo vidio i u njem poživio. Zato se on zarekne, da će tri dana sjediti u svom čunu na morskoj pučini, a riba hvatati neće, ne bi li mu ovaj zavjet pomogao.

Tako Palunko sjedi tri dana i tri noći u svom čunu na morskoj pučini - tri dana sjedi, tri dana posti, tri dana ribe ne hvata. Kad treći dan istom počelo svitati, al se iz mora izdigne srebrn čun, na njem zlatna vesla, a u čunu, kao kraljevna jasna, stoji blijeda Zora-djevojka.T ri dana čuvao si život mojim ribicama, a sad reci, što želiš da ti dobro učinim?" - progovori Zora-djevojka.

- "Pomozi mi iz ove bijede i pustoga života. Eto po vas dan se prebijam uz ovaj pusti kraj. Što danas nahvatam, to večeras pojedem, te za mene nikakove radosti nema na ovome svijetu", - reče Palunko.

- "Idi kući, naći ćeš, što ti treba", - reče njemu Zora-djevojka. Kako rekla, tako propala sa srebrnim čunom u more.

Požurio Palunko na obalu pak do svoje kuće. Kad on do kuće, ali pred njega iziđe sirota djevojka, sva umorna od dalekoga hoda onamo iz zagorja. Reče djevojka: "Eno mi mati umrla, nikoga na svijetu nemam, uzmi me za ženu, Palunko."

Ne zna sada Palunko, što da uradi. "Je li ovo, bolan, sreća, što mi je šalje Zora-djevica?" Vidi Palunko, da je ono bijedna sirotinja kao i on, al opet se boji, da ne bi krivo učinio i svoju sreću proigrao. Zato pristane i uze onu sirotu za ženu. A ona, kako bila umorna, leže i spavaše do drugoga dana.

Jedva Palunko dočekao drugoga dana, da vidi, kakova će ono sreća da nastane. Al drugoga dana nije ništa bilo, nego kad Palunko uze udice, da ide u ribu, žena ode u planinu, da bere lobodu. Vratio se uvečer Palunko, vratila se žena, te uz ribu i nešto lobode večerali. "E, ako li je ovo sva sreća, onda sam i bez toga mogao biti", - pomisli Palunko.

Kad prošla večera, sjela žena uz Palunka, da mu krati vrijeme, da mu priča priče. Priča ona o gavanima i carskim dvorima, o zmajevima što blago čuvaju i o kraljevni što u vrtu biser sije a alem žanje. Sluša Palunko, sve mu srce od radosti poigrava. Zaboravio Palunko bijedu svoju - tri bi godine ovako slušao gdje mu priča. Al se još više obradovao Palunko, kad se domislio: "Ovo je žena vilinska, pokazat će mi put do blaga zmajeva ili do vrta kraljevne. Treba samo da se strpim, da je ne ojadim."

Čeka Palunko - dan za danom prolazio, prošla godina, prošle dvije. Već im se i sinak rodio - nazvali ga Vlatkom malim. Al ono u stvari jednako ostalo: Palunko ribu hvata, a žena se obdan po planini za lobodom prebija, uvečer večeru vari, a za večerom dijete nuna i Palunku priče priča. Sve ljepše ona priča, a sve teže čeka Palunko, dok mu jedne večeri ne dogrdjelo, te kad se žena raspripovijedala o golemom bogatstvu i raskoši Kralja Morskoga, skoči gnjevan Palunko, ščepa ženu za ruku i reče:

- "Sada više oklijevanja nema, nego ti mene sutra na uranku vodi do dvorova Morskoga Kralja."

Uplašila se žena, gdje je Palunko onako skočio. Reče ona njemu, da ne zna, gdje su dvori Morskoga Kralja, ali Palunko jarostan izbije ženu i zaprijeti joj, da će je ubiti, ne oda li mu tajnu vilinsku.

Sad spozna sirota žena, da ju je Palunko držao za vilu, te se rasplače i reče:

- "Nisam ja, bolan, vila, nego sam sirota žena, koja čarolija ne znam. A što tebi pričam, to mi srce kazuje, da te razonodim." Još se više na ovo razjario Palunko, gdje se tako varao za dvije duge godine, te gnjevan zapovjedi ženi, da sutra prije zore pođe sa djetetom morskim žalom na desnu stranu, a Palunko će poći na lijevu - i da se ne vraćaju, dok ne nađu puta do Morskoga Kralja.

Kad u zoru, al plače žena i moli se Palunku, da se ne rastaju. - "Tko zna, gdje će koje od nas nastradati na ovom kamenitom žalu", - govorila ona. Al Palunko opet nasrnuo na nju, te ona onda uze dijete i ode plačući, kuda joj muž zapovjedio. Palunko pak ode na drugu stranu.

Išla tako žena sa djetetom, malim Vlatkom, išla za sedmicu, išla za dvije. Nigdje ne nalazila puta do Morskoga Kralja. Umorila se već jadnica kruto te jednoga dana zaspala na kamenu uz more. Kad se probudi, ali nestalo čeda, nejakoga Vlatka.

Koliko se upropastila, ukočile joj se suze na srcu, a od velike joj se žalosti prekinula riječ, te ona onijemjela.

Vratila se sirota njemica uz obalu morsku i stigla kući. Sutradan došao i Palunko. Ne našao puta do Morskoga Kralja, vratio se jarostan i bijesan.

Kad on u kuću, al nema čeda Vlatka, a žena nijema. Ne može da mu kaže, što se slučilo, nego sva propala od tuge.

Tako od onog dana u njih bilo. Žena niti plače, niti kuka, nego nijema po kući radi i Palunka dvori, a kuća tiha i pusta kao grob. Za neko vrijeme podnosi Palunko ovu žalost, al onda mu sasvim dojadilo: gdje se bijaše najbolje ponadao raskoši Kralja Morskoga, tu mu došla ova bijeda i nevolja.

Riješi se, ele, Palunko, te se jednog jutra opet poveze na more. Na moru tri dana sjedi, tri dana posti, tri dana ribe ne hvata. Kad treći dan, pred njeg iziđe Zora-djevojka.

Priča njoj Palunko, što se slučilo i potuži se:

- "Gori je ovo jad negoli prije bijaše. Nestalo djeteta, žena nijema, kuća pusta. Da svisnem od jada!"

Ne reče ništa na ovo Zora-djevojka, nego upita Palunka:

- "Što si zaželio? Još ću ti jednom pomoći."

Al u Palunka samo jedna luda pamet, te kako si bijaše upiljio u glavu, da se nagleda i naužije bogatstva Kralja Morskoga, tako i ne zatraži, da mu se čedo vrati, niti da mu žena progovori, nego se moli Zori-djevojci:

- "Hajde mi, svijetla Zoro-djevice, pokaži put do Morskoga Kralja."

I opet ništa ne reče Zora-djevojka, nego lijepo uputi Palunka:

- "Kad o mladom mjesecu stane dan svitati, ti sjedni u čun, čekaj vjetra i otiđi vjetrom prema istoku. Odnijet će te vjetar do ostrva do Bujana, do kamena do Alatira. Tamo ću te dočekati i put ću ti do Morskoga Kralja pokazati."

Ode Palunko radostan kući.

Kad bilo o mladome mjesecu, al on ništa ženi ne govori nego rano zorom u čun sjeda, vjetra čeka i ode vjetrom prema istoku.

Nosi vjetar čun i nanese ga do mora neznanoga, do ostrva do Bujana. Pliva bujno ostrvo kao zeleni vrt. U njem bujna trava i tratina, u njem loza vinova, u njem mandula rascvjetana. Nasred ostrva dragi kamen, bijel gorući kamen Alatir. Pol kamena nad ostrvom žari, pola pod ostrvom u more svijetli. - Tuj na ostrvu na Bujanu, na kamenu na Alatiru, sjedi Zora-djevojka.

Lijepo Zora-djevojka Palunka dočekala, lijepo ga uputila. Pokazala mu, gdje do ostrva na moru pliva kolo mlinsko, a oko kola Morske Djevice igre igraju. Još ga lijepo naučila, kako će se kolu namoliti, da ga spusti do Kralja Morskoga, a da ga ne progutaju jazi morski.

Još mu reče Zora-djevojka:

- "Velikog ćeš se dobra i raskoši nauživati u Kralja Morskoga, al znaj: na zemlju ne možeš da se vratiš, jer su tri strahovite straže postavljene. Jedna valove diže, druga vjetar vije, a treća munje križa."

A Palunko radostan u čun sjeda i poveze se do kola mlinskoga, misleći u sebi:

- "Ne znaš, Zoro-djevice, što je bijeda na ovome svijetu. Neću se lje zemlje zaželjeti, gdje ostavljam pustu nevolju!"

On do kola mlinskoga, a oko kola Morske Djevice pustopašne igre igraju. U val rone, po moru se gone, kose im se po valu rasteple, srebrne im peraje trepere, a rumena im se usta smiju. I po kolu sjedaju i oko kola more zapjenjuju.

Doplovi čun do kola mlinskoga, a Palunko, kako ga Zora-djevica učila, tako učinio: dignuo veslo nad more, kako ga ne bi morski jazi progutali, te ovako mlinskom kolu progovorio:

- "Kolovrta navrta, ili do jaza mrtvoga, ili do Kralja Morskoga."

Kad Palunko ovo izrekao, šiknuše Morske Djevice kao srebrne ribice, okupiše se oko kola, uhvatiše se bijelim rukama za žbice te zavrtješe kolo - zavrtješe ga hitro, vrtoglavo.

Učini se vir u moru, učini se vir strahovit, vir dubok, utegnu vir Palunka, zakruži Palunkom kao tananom šibicom i spušta ga do silnih dvorova Kralja Morskoga.

Još Palunku u ušima šum morski i pustopašni smijeh Morskih Djevica, ali već se on našao na krasnome pijesku, na sitnome pijesku od suhoga zlata.

Oglednu se Palunko i kliknu:

"E, čuda mi divnoga, čitava poljana od zlatnoga pijeska!"

Ono samo misli Palunko, da je poljana, kolika je, ali ono bila velika dvorana Kralja Morskoga. Oko dvorane stoji more kao mermerni zidovi, nad dvoranom stoji more kao svod stakleni. Od kamena od Alatira plavo svijetlo kao plava mjesečina. Ovjesile se nad dvoranom grane od bisera, uzdigli se po dvorani stolovi od koralja.

A na kraju, na drugom kraju, svirale gdje svire i sitni praporci gdje biju, onamo u zlatnome pijesku uživa i počiva Kralj Morski. Pružio se u zlaćani pijesak, samo volujsku glavu podigao - ukraj njega ploča od koralja, iza njega živica od zlata.

Što ono tanke sviralice brzo i tanano svire, a sitni praporci strelohotno biju, što se ono sjaja i raskoši blista - ovoliko sreće i blaženstva ne bijaše Palunko mislio da gdjegod ima na svijetu!

Pomahnitao Palunko od puste radosti, učinilo mu se, kao da se vinca nakitio, zaigralo mu srce, pljesnuo u dlanove, potrkao po zlatnome pijesku ko hitronogo dijete, prebacio se po dva, po tri puta, kao ludi derančić.

Vrlo se ovo svidje Morskomu Kralju. U Morskoga Kralja teške noge preteške, a još teža glava volujska. Nasmija se grohotom Morski Kralj, te kako u zlatnome pijesku počiva, tako oko njega pijesak prši od smijeha.

- "Baš si momče lakonogo", - reče Morski Kralj i skine vrhu sebe granu bisera te Palunka dariva. Zapovjedi zatim Morski Kralj, te iznijele vile pomorkinje na zlatnim pladnjima jela biranoga i pića medenoga. Blaguje Palunko uz Morskoga Kralja na ploči od koralja, ele, u časti najvećoj.

Kad Palunko odručao, pita njega Kralj Morski:

- "Jesi li još čega zaželio, momče?"

A što znade da zaželi bijedna sirotinja, koja još nikada dobru nije privirila? Nego kako Palunko bio gladan od daleka puta, to se on slabo najeo jela biranijeh i pića medenoga, pa zato reče Morskome Kralju:

- "Baš kad me pitaš, Kralju Morski, zaželio sam, da mi je dobar pladanj varene lobode."

Začudio se ovome Kralj Morski, al se onda dosjetio te se nasmijao i Palunku govorio:

- "E, brate moj, draga je u nas loboda, draža nego biser i bisernjak, jer je od nas daleko do nje. Al kad si baš zaželio, poslat ću vilu prekomorku, donijet će ti iz kraja lobode. Al ti se meni još tri puta prebaci."

Kako je Palunko radostan, ništa ovo nije njemu teško. Skače on na noge lagane, a ono se brzo prikupiše i pomorkinje i sitna čeljad u dvoranu, da ovo čudo vide.

Zaleti se Palunko po zlatnome pijesku, prebaci se vješto jedan, pa dva, pa tri puta kao vjeverica, a Morski Kralj i sva čeljad grohotom se nasmijali toj vještini.

Al se najslađe nasmijalo neko dijete nejačko, a bio to kralj mali, što ga od igre i obijesti sebi pomorkinje zakraljile. Sjedi mladi kralj u zlatnoj kolijevci, u svilenoj košuljici. Po kolijevci biserni praporci, a djetetu u ruci zlatna jabuka.

Kad se Palunko prebacio, a mali se kralj onako slatko nasmijao, oglednu se Palunko na njega. Poglednu maloga kralja - prenerazi se Palunko: ono je sinak njegov nejaki, Vlatko mali.

Ele, prisjelo ovo Palunku odmah. Ne bi ni sam mogao pomisliti, da bi mu ovako brzo prisjelo!

Smrknu se Palunko onim časom - razjedio se, te kad se malo razabrao, pomisli:

- "Gle ga, derančića, kuda se djenuo, da kraljuje u igri i obijesti, a mati mu kod kuće od tuge onijemjela."

Kivan je Palunko, ne može da gleda ni sebe ni sina u ovim dvorima; al ne smjede ništa da reče, kako ga ne bi od djeteta rastavili. Zato se on učini slugom u svoga sina, Vlatka maloga, misleći:

"Ostat ću kadgod na samu s djetetom, spomenut ću dijete na oca i majku, uteći ću s njime, odnijet ću prkonjicu sina, vratiti se s njime k materi."

Tako mislio Palunko te jednoga dana dočekao, ostao nasamu s djetetom te malome kralju prišapnuo: "Hajde sinko, sa ocem da uteknemo."

Al Vlatko bijaše čedo sasvim nejačko, te kako je dugo pod morem boravio, tako oca već i zaboravio. Nasmija se on, nasmija se mali kralj, misli on: šali se Palunko - te Palunka nožicom gurnuo:

- "Nisi ti otac moj, ti si ona luda, što se pred Morskim Kraljem prebacuje."

Ujede ovo za srce Palunka, od srdžbe bi svisnuo. Ode on tako i rasplače se od gorkoga jeda. Okupila se oko njega čeljad Kralja Morskoga, te ovako jedan drugome govorili:

- "E, ovo mora da je veliki velmoža na zemlji bio, kad u ovolikoj raskoši plače."

- "Duše mi, bio sam isti kao i Kralj Morski. Imao sam dijete, što mi se u bradu penjalo, ženu, što mi čuda kazivala - a lobode, brate, koliko hoćeš, ne trebaš se ni pred kim prebacivati!" - govori ojađen Palunko.

Čudi se čeljad ovolikomu gospodstvu te puštaju Palunka, da tuguje za svojom srećom. A Palunko osta slugom u maloga kralja. Ugađa sinku svakojako, misli: pregovorit ću ga kakogod, da sa mnom utekne. A mali kralj svakim danom objesniji i pustopašniji, te što više dani protječu, to dijete za veću ludu Palunka držaše.

Dok ovo tako bijaše, dotle žena Palunkova u kući samovala i tugovala. Prve večeri na ognjištu oganj podržavala i večeru varila, a kad Palunka nije dočekala, onda oganj zapustila i više ga nije palila.

Sjedi sirota njemica na pragu, niti radi, niti sprema, niti plače, niti kuka, nego se ubija jadom i čemerom. Niti može da u koga upita savjeta, kad je nijema, niti može morem poći za Palunkom, kad je od tuge preklonula.

Kud će, dakle, jadna, nego jednog dana ode u daleko zagorje, gdje joj je majka ležala sahranjena. Tako ona nad grobom materinim stala, a pred nju izađe lijepa košuta.

Progovori košuta nijemim jezikom:

- "Nemoj da sjediš i da se ubijaš, kćeri moja, jer bi ti srce puklo, a kuća bi ti se raspala. Nego ti svake večeri Palunku večeru spremaj, a iza večere tanku kudjelju razrješuj. Ne dođe li Palunko, a ti u zoru uzmi njegovu večeru i mekanu kudjelju i još ponesi tanke dvojnice, pa pođi u krš. Tamo u dvojnice sviraj, zmije i zmijići će večeru izjesti, a galebovi kudjeljom gnijezda oblagati."

Dobro kćerka sve razumjela, što joj mati govorila, i tako učinila. Svake večeri večeru sprema, iza večere kudjelju razrješuje. Ne vraća se Palunko, uzima žena u ranu zoru dvojnice, iznosi u krš večeru i kudjelju. Kako ona u dvojnice svira, tanano u desnu sviralu svira, tako izlaze iz krša zmije i zmijići. Večeru blaguju, ženi nijemim jezikom zahvaljuju. A kad u lijevu sviralu prebira, dolijeću galebovi i galebići, kudjelju u gnijezda raznose, a ženi zahvaljuju.

Ovako žena radila svakim danom - i već se mjesec tri puta povratio, a Palunka svejednako nema.

Opet teška tuga obrva jadnu njemicu, te ona ode opet na grob materin.

Išeće pred nju košuta, a žena joj nijemim jezikom govorila:

- "Evo, majko, sve sam tako uradila, al Palunka nikada! Meni dojadilo čekanje. Il da skočim u more, il da se razbijem o stijenu?"

- "Kćeri moja", reče košuta, "nemoj da budeš nevjera. Ljutu muku muči tvoj Palunko. A ti slušaj, kako ćeš mu pomoći. U neznanome moru ima lubin veliki, na lubinu zlatna peraja, na peraji zlatna jabuka. Uhvatiš li na mjesečini lubina, olakšat ćeš jade tvom Palunku. Al do mora neznanoga treba proći tri pećine od oblaka: u jednoj zmija orijaška, majka sviju zmija, more diže i valove pravi; u drugoj ptica orijaška, majka sviju ptica, buru razmahuje; u trećoj zlatna pčela, majka sviju pčela, munje križa i izvodi. Pođi, kćerko, do mora neznanoga, ništa ne ponesi doli udice i tananih dvojnica, a nađeš li se u teškoj nevolji, ti otpori svoj desni rukav, bijeli nerubljeni."

Upamtila kćerka, drugog dana čun uzela, otisnula se na more debelo, a ništa ne ponijela doli udice i tankih dvojnica. Luta i tumara morem, dok je more ne nanese do jednog mjesta, a tamo na moru tri strahotne pećine od teškog oblaka. Na ulazu prve pećine glavu digla zmija grozovita, majka sviju zmija. Strašna glava sav ulaz zatvorila, a tijelom se u pećini ispružila te tamo orijaškim repom omahuje, more muti i valove diže.

Ne smije žena ni blizu čudovištu, nego se sjetila svojih dvojnica te u desnu sviralu stala prebirati. Kako svira, tako sa kraja daleka, krševita, hite, plivaju zmije i zmijići. Doplivaše, dohitaše zmije šarolike i sitni zmijići, te se molili zmiji strahovitoj:

- "Puštaj, majko naša, ženu, da prođe čunom kroz pećinu. Ona je nama veliko dobro učinila, gdje nas je svake zore nahranila."

- "Kroz pećinu je puštati ne mogu, jer mi danas valja velo more dići", - odvrati strašna zmija. "Ali ako vam je dobro učinila, dobro ću joj i vratiti: il joj volja težak grumen zlata, il joj volja šest niza bisera?"

Ne prevari se vjerna žena na biser i zlato, nego ovako zmiji nijemim jezikom govorila:

- "Ja sam došla radi malene stvari, radi lubina iz mora neznanoga. Ako sam ti dobro učinila, ti me puštaj kroz pećinu, zmijo strahovita."

- "Puštaj, majko naša", - prihvatile zmije i zmijići, "eto kolike nas je hranila, kolike othranila. A ti lezi, majko naša, pa prospavaj malko, a mi ćemo za tebe more dizati."

Ne mogaše zmija odoljeti onolikoj svojti, a bila ona željna sna od tisuću godina. Pusti dakle ženu kroz pećinu, pa se onda po pećini pruži te strašna zaspi. Prije negoli zaspi, zmijama i zmijićima naloži:

- "Dobro mi more podignite, djeco moja, dok ja malo počinem."

Prošla nijema žena kroz pećinu, ostale zmije i zmijići u pećini. Umjesto da more burkaju, a oni more taže i smiruju. Isplovila žena, stigla do druge pećine, a u drugoj pećini ptica orijaška, majka sviju ptica. Na ulazu strahovitu glavu ispružila i gvozdeni kljun razvalila, a golema krila po pećini raskrilila i krilima maše, vihor razmahuje.

Latila se žena dvojnicâ te u lijevu sviralu prebira. Doletješe sa kraja sivi galebovi i sitni galebići te se strašnoj ptici molili, da pusti ženu sa čunom kroz pećinu, jer je njima veliko dobro učinila, gdje im je svakim danom kudjelju sterala.

- "Ne mogu da je puštam kroz pećinu, jer danas mi valja silan vihor podignuti. Nego ako vam je dobro učinila, veće ću joj dobro vratiti. Dat ću joj žive vode iz kljuna gvozdenoga, da joj se živa riječ povrati."

Ele, ovo teško bilo jadnoj ženi njemici, gdje bijaše toliko poželjela, da joj se živa riječ vrati! Al ona vjerna ostade te ptici ovako govorila:

- "Nisam došla radi svojega dobra, već radi male stvari: radi lubina iz mora neznanoga. Ako sam ti dobro učinila, a ti mene kroz pećinu puštaj."

Namolili galebovi majku-pticu i još je uputili, da malo na sanak legne, a oni će za nju vihor razmahati. Poslušala majka-ptica svojtu svoju, ovjesila se gvozdenim čaporcima o pećinu te zaspala.

A galebovi i galebići, mjesto da vihor dižu, a oni vihor taže i smiruju.

Tako nijema žena drugu pećinu preplovila i do treće dolazila.

U trećoj pećini zlatna pčela. Na ulazu se zlatna pčela uzlijetala: križa ognjene munje i gromke gromove. Tutnji more i pećina, zveče munje po oblaku.

Strava uhvati ženu, gdje se našla sama u ovoj grozoti. Ali se ona svog desnog rukava dosjetila, bijeli rukav nerubljeni isporila, na zlatnu pčelu njime omahnula te pčelu u rukav uhvatila.

Utihnule namah munje i gromovi, a zlatna se pčela stala ženi moliti:

- "Puštaj mene, ženo, na slobodu. Nešto ću te, ženo, naučiti. Gledi tamo na more široko: veliku ćeš radost ugledati."

Pogledala žena na more široko: upravo bilo sunce na uranku, zarumenile se nebeske visine, zarumenilo se more od istoči, a iz mora taman se izdigao čun srebrni. U čunu kao kraljevna blijeda i jasna Zora-djevojka, a uz nju dijete nejako u svilenoj košulji, sa zlatnom jabukom. Ono Zora-djevojka malog kralja jutrom po moru šetala. Prepoznala žena sinka izgubljenoga.

E, čuda prečudnoga, što je more široko, da ga nije mati svega obuhvatila, što je sunce visoko, da ga nije mati rukom dohvatila.

Zastrepila ona od prevelike radosti, dršće ona kao tanana jasika. Il' bi ruke za djetetom pružila? Il' bi za njim milo uskliknula? Il' bi najbolje za njim do vijeka gledala!

Plovi srebren čun po moru rumenomu, u daljini se čunak izgubio, u more čunak uronio, a jedva se majka prenula.

- "Ja ću tebe puta naučiti", - progovori ženi zlatna pčela. "Doći ćeš do malog kralja, do sinka tvoga, s njim ćeš u sreći boraviti. Al me prije puštaj na slobodu, da ja križam po pećini munje, i nemoj mi pećinom prolaziti."

Pečal gorka jadnu majku obrvala, obrvala i uzdrmala. Čedo svoje bijaše ugledala, želju svoju željkovanu uočila - uočila, ugledala a ne ogrlila, ne izljubila! Uzdrmala pečal ženu: il' će biti Palunku vjera il' nevjera? Il' će pčelu pustiti i sinku svome doći, il' će pećinom prolaziti do mora neznanoga, po lubina velikoga?

Kako ju je pečal uzdrmala, tako joj se suze od srca otkinule, tako joj se živa riječ povratila, te ona živom riječi pčeli govorila:

- "Ne pečali me, zlatna pčelo! Ne puštam te na slobodu, jer ja moram kroz pećinu proći. Ja sam svoje čedo oplakala i u srcu svome pokopala. Nisam amo došla radi sreće svoje, već radi male stvari: rad lubina iz mora neznanoga."

Tako žena govorila, u pećinu uplovila. U pećini počinula, u čunku odahnula, tamo noći i mjesečine čekala.

E, moj rode, što se ono danas more tiho učinilo, a u zraku bura počinula, gdje u jednoj pećini spava zmija strahovita, u drugoj ptica orijaška, a u trećoj žena izmorena! Tako tiho danak prolazio, tako večer dolazila - tako mjesečina sinula. Kad mjesec visoko na nebo, a žena o ponoći u more neznano zaplovila te nasred mora udicu spustila.

Zapovjedi uvečer mali kralj Palunku, da mu noćas splete dobre vođice od svile. "Sutra ću te ranom zorom pod kolica prezati, da me voziš po zlatnome pijesku."

Ele, prevršilo ovo Palunku. Gdje se dosad krio pred Zorom-djevojkom, kad bi jutrom pod more silazila, to će ga sutra ugledati, gdje ga sin pod kola upreže. Spava sva čeljad, spava Morski Kralj, spava kraljić obijesni - sam Palunko budan: vođice plete. Kruto plete, kao da je nešto smislio. Kad spleo, jake bijahu ono uzice, pa reče Palunko:

- "Nisam nikoga pitao, dok sam ludo radio, neću lje ni sada, gdje sam se pameti dozvao."

Tako rekao, tihano pošao do kolijevke, gdje mu sinak tvrdo spavaše, provukao uzice kroz žbice od kolijevke, svezao kolijevku sebi na leđa te pošao da utekne sa sinom.

Tiho Palunko prolazio zlaćanim pijeskom - prošao silnu dvoranu ko prostranu poljanu, prošuljao se zlatnom živicom, razmaknuo grane od bisera. A kad došao, gdje stoji more ko zidovi, ništa ne oklijeva Palunko, nego zapliva u more sa djetetom.

Daleko je, tužna tugo, od Kralja Morskoga do svijeta bijeloga! Pliva Palunko, pliva; al što može jadan ribar preplivati, gdje mu leđa još pritisnuo mali kraljić sa zlatnom jabukom i njegova kolijevka od zlata. Kao da se more nad njima sve više i teže podiže! Kad je Palunko već posve iznemogao, a ono jošte osjetio: kvrcnulo nešto o zlatnu kolijevku, zapelo nešto o žbice kolijevci. Kako zapelo, tako ljuto hitro potezati stalo.

- "Sad sam ti se jadan sa životom oprostio", sam sebi Palunko govoraše. "Ovo me morska neman na zubu nosi."

Al to ne bio zub morske nemani, već bila koštana udica, a pustila je žena Palunkova. Kad žena osjetila, da je udica zapela, a ona radosna svu snagu skupila, vuče i poteže, kako ne bi velikog lubina izgubila. Kad bliže dovukla, izdigle se iz mora najprije zlatne žbice od kolijevke. Žena na mjesečini dobro i ne prepoznala, nego odmah pomislila: "Eto zlatne peraje na lubinu." Pa onda se pokazalo dijete sa zlatnom jabukom. Opet žena misli: "Ovo je zlatna jabuka na peraji." A kad najposlije izišla iz mora glava Palunkova, radosno žena uskliknula:

"A ovo je glava velikoga lubina!"

Veselo kliknula, sasvim k sebi dovukla. A kad sasvim blizu dovukla - e, rode moj rođeni, tko bi znao lijepo iskazati, kako im je od prevelike radosti bilo, gdje se ovako u čunu sastadoše sve troje, a na mjesečini, usred mora neznanoga! Nego vremena gubiti ne smiju, treba proći pećine, dok se nisu straže u pećini probudile. Pa uhvatiše vesla te povezoše hitro, što im snaga daje.

Ali eto jada iznenada! Kako je ono mali kraljić svoju majku ugledao, odmah se za nju dosjetio. Zagrlilo dijete majčicu objema ručicama - ispade mu jabuka od zlata. Propade jabuka u more, propade do dna morskoga, do dvorova Kralja Morskoga, baš na rame Kralju Morskome.

Probudi se Morski Kralj, ruknu ljutito. Skoči iz sna sva čeljad po dvorani. Odmah opazili, da je nestalo malog kraljića i slugana njegova. Podigoše potjeru za njima. Isplivale na mjesečinu Morske Djevice, poletjele u noć lake prekomorke, poslali hitre skoroteče, da probude straže u pećini. Ali čun već bio kroz pećine prošao, te se dala potjera za čunom. Veslaju Palunko i njegova žena, veslaju što im snaga daje, a za njima pustila se hajka: šibaju za njima Morske Djevice, lete za čunom hitre prekomorke, valja se za njima more uzburkano, maše, vije bura sa oblaka. Sve se bliže oko čuna hajka sklapala - ne bi joj utekla ni najbolja brodica, kamoli mali čunak na dva vesla! Dugo hrli čunak pred potjerom, ali upravo, kad se bijeli dan pomolio, sklopila se sa svih strana groza oko čuna.

Prekrilio vihor čunak, stigli ga šumni talasi, splele se oko čunka u vijenac Morske Djevice. Ljulja, ljulja vijenac oko čunka, propuštaju Morske Djevice strahotne talase, ne propuštaju čunka sa talasom. Pišti, prska more i vjetrina. Stisnula Palunka strava od propasti, pak u smrtnoj stisci povikao:

- "Oj pomozi, jasna Zoro-djevojko!"

Izdignula se iz mora Zora-djevojka. Palunka ugledala, al ne pogledala, malog kraljića pogledala, al ne darivala - a vjernoj ženi hitar dar darivala: rubac vezeni i iglu pribadaču.

Od rupca se bijelo jadro podignulo, a od igle kormilo se stvorilo. Napelo se na vjetru jadro, ko jedra jabuka, a žena uhvatila tvrdom rukom za kormilo. Razbio se vijenac oko čunka, sijeva čunak preko sinjeg mora, kao zvijezda preko neba plavog! Leti čudno čudo pred strahovitom potjerom - što je hajka jača, to više mu pomaže: što je vihor brži, to brži čun pred vihorom, što je more brže, to brži čun po moru. Ukazala se u daljini obala krševita, na obali kućica Palunkova, a pred kućicom bijeli prud polojiti.

Kad se obala ukazala, odmah hajki snaga oslabila. Boje se kraja vile prekomorke, zaostaju od obale Morske Djevice, na pučini ostaju vihor i talasi, a sam čunak leti ravno do obale kano dijete u majčino krilo.
Da je triput potopljena, Ako odabereš priču Ribar Palunko i njegova žena, Klikom na sliku u knjizi otvori tekst i pročitaj! ući ćeš u svijet čudesnih morskih bića i otkrit ćeš koliko je važna obitelj!
Naletio čunak do obale, preletio preko bijelog pruda, udario o hridinu. Razbio se čunak o hridinu, potonulo jadro i kormilo, propala u more zlatna kolijevka, utekla pčela zlatokrilka - a Palunko sa ženom i djetetom našli se na prudu pred svojom kućicom.

E, kad one večeri lobode večerali, što je bilo, sve zaboravili. Pa da nije za one dvojnice, nitko ne bi ovo već pamtio. Nego tkogod u dvojnice dune, tomu krupna svirala dudi o Palunku ovako:

A sitna svirala ženu spominje:

Sunce djever i

Sunce djever i Neva Nevičica

Tako bili mlinar i mlinarica, a oboje bili tvrda i krivična srca. Kad bi careve sluge donijele žito, da se samelje, mlinar samelje žito, ništa ne uzme za platu i još pošalje caru milošte, samo da se umili silnom caru i njegovoj kćeri, oholoj carevni. Kad pak dođe sirotinja, da samelje žito, mlinar uzima od dvije mjerice jednu sebi za platu i drugačije neće da melje.

Tako jednog dana, a bilo to ravno o Koledama i ciča zima, dođe do mlina neka baka, a na baki krpe i dronjci. Stajao mlin u gaju na potoku, i nitko nije mogao znati, odakle je baka došla.

Ono pak ne bijaše baka, kao što jesu bake, već ono bijaše Mokoš. A Mokoš znala je u svašta da se pretvori: i u pticu i u zmiju i u baku i u djevojku. I još mogaše Mokoš svašta načiniti: i zla i dobra. Al jao si ga onomu, koji joj se zamjeri, jer bijaše vrlo pakosna. Stanovala Mokoš u glibu nakraj močvarâ, gdje je jeseni sunce sjedalo. Kod nje bi Sunce sve zime noćivalo, a Mokoš znala i ljute trave i krepke pregovore, te bajlila i tetošila nejako Sunašce, dok se ne bi o Koledama pomladilo i nanovo prosinulo.

"Dobar vam dan", nazove dakle baka Mokoš mlinaru i mlinarici, "i da mi sameljete ovu torbu žita."

Stavi baka torbu na tle, a mlinar će:

- "Samljet ću: polak torbe tebi za pogaču, a polak meni za naplatu."

- "Nemoj tako, sinko! Pofalit će mi za pogaču kolednicu, jer eto u mene šest sinova, a sedmo unuče Sunce danas mi se rodilo."

- "Idi ne bulazni, stara budalo", otrese se mlinar. "Baš i naličiš, da budeš Sunčeva baka!"

Pa amo tamo, al mlinar ne htjede nikako da melje bez pô torbe, a baka uprti opet svoju torbu i ode stazom, kuda bijaše i došla. Bila pak u mlinara kćerka, krasna djevojčica, a zvali je Neva Nevičica. Čim se bijaše ona rodila, okupale ju vile u omaji, te se od nje svako zlo odmahivalo kao voda od mlina. I još joj narekoše vile, da će joj u svatovima biti Sunce djeverom; ele, ona Sunčeva nevjestica. Zato je i nazvali: Neva Nevičica, a bila ona prekrasna i uvijek nasmijana kao vedar dan.

Ražalilo se Nevi Nevičici, kad je mlinar onako otpravio baku. Ode ona, dočeka baku u gaju i reče:

- "Vrati se, bako, sutra, kad budem sama. Samljet ću ti žito bez plate."

Sutradan mlinar i mlinarica odoše u šumu, da usijeku badnjak za ognjište, a Neva Nevičica osta sama. Ne potraja dugo, eto bake sa torbom.

- "Dobra ti kob, djevičice", reče baka.

- "I tebi dobra bila", odvrati Neva Nevičica. "Čekaj, bako, da otvorimo mlin."

Bijaše ono maleni mlin žličar, hvatao vodu u četiri prekrštene žlice te se okretao kao vreteno. Mlinar bijaše pak zapeo mlin, te Neva Nevičica morade do koljena u leden potok, dok otpusti zavor. Zaklepeće mlin, krenu se žrvnjevi, i samelje Neva Nevičica žito baki. Napuni joj torbu brašna i ništa ne uze za platu.

- "E hvala ti, djevičice", reče baka Mokoš, "bit ću ti na pomoći, kudgod budeš nogom prolazila, kad nisi čuvala nožice od ledene vodice, niti ruke od neplaćene muke. I još ću kazati momu unuku Suncu, tko ga ovo dariva pogačom." Onda uze baka brašno i ode.

Od tog dana ništa u mlinu bez Neve Nevičice biti ne mogaše. Dok se ona ne takne mlina, dotle ne hvataju žlice vodu; ako se ona ne nagledne u mûčnjak, u njemu nikad brašna. Ma koliko u njega padalo sa žrvnjeva, sve ko da u zemlju propada: mûčnjak prazan, dok ne zirne u njega Neva Nevičica. Pa tako i sa svime bilo, što se mlina držalo.

Trajalo to dosta dana, trajalo i potrajalo, al mlinar i mlinarica stali nenavidjeti kćerku i mrziti na nju. Više li se ona pašti i više li zarađuje, to mrkije oni na nju gledaju, gdje ona može sve pjevajući, a oni ne mogu ni zube lomeći.

Bilo tako jednog jutra, u Krijesnim danima, kad Sunce, silno i žarko, prolazilo po pol neba kao žeženo zlato. Nije više Sunce u glibu noćivalo, niti ga Mokoš bajlila, nego Sunce vladalo svijetom, slušali ga i nebo i zemljica. Sjela dakle Neva Nevičica o Krijesu pred mlin te pomislila:

- "Da mi je otići odavle, kad im mrzovoljnima ne mogu da ugodim."

Istom ona tako pomislila, al se već pred njom stvorila ona baka, što bijaše Mokoš.

- "Ja ću ti pomoći, al valja da me u svemu poslušaš i pazi, da mi se ne zamjeriš", - reče baka. "Eno jutros išetala ohola carevna po livadi, izgubila ključeve od škrinjice i rušnice te sad ne može do krune ni do odore. Razglasila carevna: tko nađe ključeve, ako je momak, bit će mu carevna ljuba i vjerenica, ako li je djevojka, uzet će ju carevna za prvu dvoranicu. A ti hajde sa mnom, pokazat ću ti, gdje u štiru leže ključevi. Odnijet ćeš ključe carevni i bit ćeš joj prva dvoranica. Svilom ćeš se zagrtati i carevni uz koljeno sjedjeti."

Stvori se odmah Mokoš prepelicom, a Neva Nevičica pođe za njom.

Tako dođoše na livadu pred careve dvore. Po livadi razišli se kićeni junaci i plemenite gospođe, a oko livade konjušari bijesne konje podržaju. Samo jednog konja ne drži konjušar, već ga drži boso siroče. Bio ono konj Oleha bana, a bio konj najžešći. Oleh ban pak junak najljepši pod nebeskom kapom. Svatko može poznati Oleha bana među onolikim banima i županima, jer na njemu odora nekićena, al bijela čelenka gizdavija od svih ostalih.

Hodaju tako junaci i plemenite gospođe livadom i sve čizmicama travu razgrću, ne bi li našli ključeve. Samo Oleh ban slabo se za ključeve ogleda, kano da mu je do igre i obijesti. A na prozor carevna izgleda i pazi, kojeg li će sreća poslužiti. Dobro pazi ohola carevna i sve sebi dobru sreću baje, ne bi li Oleh ban ključeve našao.

Kad došla Neva Nevičica i pred njome prepelica, nitko ih na livadi i ne opazio doli jedinoga Oleh bana.

- "Još ne vidjeh ovako mile djevojčice", pomisli Oleh ban i pođe spram nje.

Al uto opazila Nevu Nevičicu i carevna s prozora, te kako bijaše ohola i nesmiljena, i ne pogleda, kako je ono milo djevojče, nego se razljuti i reče: "Toga bi se još htjelo, da ova priprosta djevojka nađe ključeve, te da mi postane dvoranicom!" Tako pomisli i odmah odašalje sluge, da otjeraju onu djevojčicu.

Ide livadom Neva Nevičica, kud ju vodi prepelica. Tako dođoše do pol livade, gdje se bijaše štir razrastao. Razmakne prepelica dva lista nakraj štira, a pod njima ključevi.

Sagnu se Neva Nevičica i digne ključeve, a kad pogleda na careve dvore i zagleda oholu carevnu, uplaši se Neva Nevičica i pomisli: "Gdje bih ja bila carevni dvoranica!"

Kad ovako pomisli, ogleda se ona, a uz nju divan junak, kao da se suncem bratimio. Bijaše to Oleh ban.

Brzo smisli Neva Nevičica, ne učini, kako joj bijaše Mokoš zapovjedila, nego pruži ključeve Olehu banu:

- "Evo tebi ključevi, neznani junače, nek ti bude carevna ljubom i vjerenicom", reče Neva Nevičica i ne može da skine očiju sa divnoga junaka.

Ali uto dođoše i sluge sa bičevima te se nemilo okosnuše na Nevu Nevičicu, da je po zapovijedi carevne potjeraju sa livade. Kad ovo vidio Oleh ban, brže se junak smislio te odgovara Nevi Nevičici:

- "Hvala tebi na ključevima, mila djevičice, al sam eto drugo zamislio. Ti ćeš meni biti ljuba i vjerenica, jer si ljepša nego jutarnja zvjezdica. Evo dobrog konja moga, ponijet će nas u moju pustu banovinu."

Radosna pođe Neva Nevičica uz Oleha bana, a on je digne do sebe na konja. Kad na dobrom konju proletješe carevni uz prozore, vješto se baci Oleh ban ključevima, te se upravo na okno ovjesiše.

- "Evo ključevi, svijetla carevno", - doviknu Oleh ban carevni - "u sreći nosila krunu i odoru, a ja sam sebi našao djevojku."

Svu noć jezdio Oleh ban s djevičicom, a pred zoru stigoše u pustu banovinu, do hrastove gradine Oleha bana. Oko hrastove gradine tri okopa, a nasred gradine čađavi dom.

- "To su dvori Oleha bana", - reče junak Nevi Nevičici te se i sam nasmijao, gdje boljih dvorova nema. Al se nasmijala bolje Neva Nevičica, gdje će banovati uz takovoga divnoga junaka.

Tako oni umah narediše svatove, da se proslavi vjenčanje. Uzvaše dvadeset junaka i dvadeset ubogih sirota, a više naroda i ne bilo u pustoj banovini. Pa da ih bude više i veselije, pozvaše još iz planine vuka i vučicu te surog orla i sivog kraguja, a Nevi Nevičici dvije djeveruše: grlicu i tanku lastavicu. I još se Neva Nevičica pohvalila Olehu banu:

- "Da me može prepoznati Sunce, i ono bi mi u svatove došlo. Bilo bi mi Sunce djever u svatovima, jer mi tako narekoše vile."

Sakupiše se, ele, svatovi u čađavome dvoru, da piruju - a ne znadu: huda im se sreća piše.

Ujelo oholu carevnu za srce, kad joj ono Oleh ban dobacio ključeve, te pred tolikom gospodom, pred banom i županima, zahvalio na svijetloj carevni, a privolio neznanoj djevojci. Nagovara carevna cara, oca svoga, moli ga i zaklinje, dok ga ne namoli, te joj car predade svoju vojsku silenu. Vojska krene na dobrim konjima k pustoj banovini Oleha bana, a vodi je ljuta carevna.

Baš svatovi za stol, a vojska na vidiku. Tolika je silna, te je pokrila svu pustu banovinu, da ne možeš ni pedlja zemlje ugledati. A pred vojskom glasonoša viče, neka svatko živ na svijetu čuje:

- "Ide silna vojska izabrana, da pokori prkonjicu bana. Živoga će bana uhvatiti, a banici srce izvaditi."

Kad to čuo Oleh ban, upita Nevu Nevičicu:

- "Bojiš li se, krasna djevičice?"

- "Ne bojim se", odgovori ona radosno, "uzdam se u mrkog vuka i vučicu, u dvadeset junaka i dvadeset sirotinje, a ponajviše u junaka Oleha bana. I još imam dobre djeveruše: grlicu i tanku lastavicu."

Nasmija se Oleh ban, ali već bijahu svatovi poskakali na noge lagane. Uhvatili junačko oružje i junaci i sirotinja, stali uz prozore doma čađavoga i nategnuli dobre lukove i svilene tetive, da čekaju carevnu i vojsku. Ali ono bila vojska tako silna, te joj odoljeti ne može ni Oleh ban ni njegovi svatovi, ni njegov dom čađavi. Prvi poginuše mrki vuk i vučica, jer preskočiše gradinu i okope i srnuše pred carevu vojsku, da sred vojske povade oči oholoj carevni. Al se diže stotinu kijača, brani vojska oholu carevnu, polomi krila orlu i kraguju, i još ih teški konji s crnom zemljom sastavili. Sve bliže silna vojska prilazi k domu čađavome, a kad je bila već na domaku, otpustili svatovi svilene tetive te lakim strelicama pozdravili vojsku. Al ne čekaju ljuti strijelci ljute carevne!

Poletješe strijele i tamo i amo, a ono nebrojeni strijelci u vojsci bijahu, te se osuše strijele na prozore doma čađavoga kao nebeska pomora. Na svakome junaku po dvije, po tri rane, a na sirotinji ima i desetak.

Najtežih rana dopanuo Oleh ban, te mu junaku i ruke preklonule, toliko ga rane ovladale. Pođe hitra Neva Nevičica uz Oleha bana, da mu na dvoru doma čađavoga ispere rane. Dok ona njemu rane ispirala, reče Oleh ban:

- "Slabo smo se sreće nanosili, moja Nevo Nevičice! Nemaš više, u koga da se uzdaš, a evo vojske na vratima doma čađavoga! Polomit će hrastove zapornje, razvaliti starodrevna vrata - izginusmo, pogibosmo i vuci i orlovi i junaci i sirotinja i Oleh ban i njegova Neva Nevičica!"

Ali se Neva Nevičica jadu domislila pa reče:

- "Ne boj se, bane, poslat ću grličicu, da nam dovede Mokoš iz močvarâ. Svašta Mokoš znade i učiniti može, ona će nam pomoći."

Poslala Neva Nevičica hitru grlicu. Otprhnula siva grličica, brža je nego sa tetive strelica, pa ju strijele carske ne stigoše. Odletjela i dovela Mokoš iz močvara. A Mokoš se bila stvorila vranom i sjela na sljeme doma čađavoga. Al već i vojska na vrata udarila. Stale udarati teške kijače o vrata i vratnice, stoji stuka, stoji lupa, tutnji veža i nadvorje doma čađavoga, kao da paklena krupa o vrata Oleha bana lupa.

- "Srećna bila, moja Mokoši", - molila se krasna Nevičica crnoj vrani, "srećna bila, hajde nam pomozi od opake carevne - eto pogibosmo mladi!"

Ali Mokoš pakosna jedva dočekala, da svoj jad iskali. Zatrepće vrana crnim krilima te progovori:

- "Pomozi si sama, moja golubice! Bješe mene poslušati, bješe carevni ključe odnijeti. Ti bi se carevni umilila, pa bi sada njojzi uz koljeno sjedila, svila bi te odijevala, a zlatna kupa napajala. Što si htjela, to si dočekala! Evo ti sad doma čađavoga, u domu ranjena sirotinja, a pred domom vojska nebrojena. Neka ti pomaže, tko te tako naučio!"

Kad je ovo čuo Oleh ban, skoči ranjen junak na noge i povika bijesno:

- "Ostavi se, Nevo Nevičice, jalova posla! Gdje je vrana još pomogla junaku! A ti mi bježi s krova, crna zlokobnice, da ne tratim lagane strelice, da ne strijeljam po sljemenu ptice." Zatim ogrli Oleh ban Nevu Nevičicu i reče:

- "Kad poginem sred careve vojske, idi, moja krasna Nevičice, pokloni se carevni, pa budi ljutoj carevni dvoranica, što si trebala biti Oleh banu banica." Stužio se junak Oleh ban, ali onda se otrgne od Nevičice, srne kroz nadvorje i vežu, da odigne hrastove zapornje, da otvori vrata vojski nebrojenoj, da pogine ili da se probije kroz vojsku.

Osta sama na dvoru Neva Nevičica, a nad njome na krovu crna Mokoš. Čuje se, gdje padaju teški zapornji - sad će stara vrata popustiti, sad će vojska nesmiljena nasrnuti, Oleh bana sužnjem učiniti, a njojzi, miloj djevičici, srce izvaditi. Hitre misli prevrće Neva Nevičica: što će i kako će?

Oglednu se krasna djevičica, ne bi li se tkogod smilovao, iz ljute nevolje pomogao! Oglednu se milo i premilo i po zemlji i po nebu. Kad u nebo poglednula, a nebom Sunce prolazilo, žarko kao žeženo zlato. Kada ona k Suncu pogledala, zadivilo se Sunce onolikoj milini, pak se odmah na nju ogledalo. Zagleda se Sunce i Neva Nevičica, a kako se zagledali, tako se upoznali, te se odmah Sunce dosjetilo: "Evo, to je ona nevjestica, kojoj idem Sunce u svatove. U dobar čas mi pogače darivala, u bolji čas je k meni pogledala."

Čulo Sunce, kako se čas prije Mokoš okosnula na Nevu Nevičicu i kako joj pakosna ne htjede da pomogne, pa je sada Sunce gromko prokaralo. Od straha zanijemjela cijela banovina, od straha se spustile sjekire i kijače, a silno Sunce nad Mokoši grmjelo:

- "Ej dadiljo, srce nemilo! Kad bi pakost svijetu pravdu krojila, gurava bi pravda nastanula! Ako si me iz gliba odbajlila, u glibu si jadna i ostala. Nisi samnom nebom prošetala, nit si samnom s neba pogledala, da bi znala pravdu otkrojiti. Ej dadiljo, srce nemilo! Zar će o Krijesu silno Sunce zaboraviti, tko ga slabašna o Koledama darivao? Il' će djever Sunce zamjeriti nevjesti, što ostavi caru dvore, a carevni dvoranstvo, te privoli po srcu junaku? - Propadaj u zemlju, crna dadiljo, ti u zemlju, a ja sa nebesa, da pomognemo čestitog junaka i njegovu krasnu djevičicu."

Sluša i nebo i zemlja Sunce, kako ga ne bi poslušala crna vrana, što bijaše Mokoš! Odmah Mokoš u zemlju propala, da učini po zapovijedi Suncu.

A Sunce, koliko bilo žarko po sebi, toliko se još više osililo. Udri Sunce odozgora, ražarilo pustu banovinu, razgrijalo i nebo i zemlju; gvozdenu bi planinu usijalo!

Razbijelješe se šljemovi na nesmiljenoj vojsci, usijaše se oni teški oklopi, ražariše se koplja i sjekire. Uhvatila omara ljutu carevnu, uhvatila omara strijelce nebrojene, gdje im gori mozak pod šljemovima, a prsa im sopću od žege pod oklopom. Koga krov ne čuva, taj živ ne ostaje. Omara vojsku k zemlji oborila. Jedan drugomu preko pasa pada; ovaj onog pobratima zove - još ne zovnu a već se oborio.
Ako odabereš priču Sunce djever i Neva Nevičica, Klikom na sliku u knjizi otvori tekst i pročitaj! ući ćeš u svijet čudesnih bića i junaka Nakon što pročitaš priču koja ti se najviše sviđa, možeš pogledati i animirani film koji je snimljen prema sadržaju priče. Do filma dolaziš klikom na gljivu. Svaka gljiva krije jedan film. Prvi zadatak, nakon čitanja i gledanja, zabavnog je sadržaja.

Kad čuješ riječ davnina, na što pomisliš?

Jesu li se u davnini govorile iste riječi koje se govore i danas?

i otkrit ćeš koliko je važna ljubav, hrabro srce i dobrota!
Mori tako Sunce vojsku nesmiljenu, a Mokoš pod vojskom Suncu pomagala i duboke glibe otvorila. Gdje kojega Sunce oborilo, tu se pod njim i glib otvorio: u glib pada a glib se zatvara; gdje stajao, tu mu grob nastao.

Propada tako vojak za vojakom, tako strijelac za strijelcem, tako carevna, tako oružje bojno i sjekire i kijače. Strahota je pogledati onoliku vojsku, gdje joj sunce sa nebesa sudi: Sunce sudi, a zemlja pokapa! - Kratko doba, jedan ili dva časa, i nestade ona silna vojska, a u banovini nigdje žive duše. Samo koji bili pod krovom doma čađavoga, oni živi ostali.

Opet leži tiha pusta banovina Oleha bana, a na prozor izvirila radosna djevičica, Neva Nevičica, da vidi, e da li se djever ublažio, što je pakost po svijetu pomorio!

Brzo preboljeli rane junaci, jer im dobra sreća poslužila, još brže preboljela sirotinja, jer je sirotinju bijeda naučila. A Oleh ban ni bolovati ne može kraj onakve Neve Nevičice. - Nego u zoru odaslaše tanku lastavicu sa pozdravljem k Suncu. Vratila se do mraka lastavica, donijela od Sunca ozdravlje i da za sutra narede svatove, jer će im djever u svatove doći.
Rječnik
- albanski narodni junak Đurađ Kastriotić Skenderbeg (1414-1468) koji je 25 godina uspješno branio Albaniju od turskih napada

Tako naredili, tako uzvali, a što ono bijahu svatovi i što se pjevalo po pustoj banovini, toga više nema za sto godina ni u devet carevina.

Animirane priče

Takve riječi koje pripadaju jeziku,

ali se ne koriste zovemo ZASTARJELICE.

Napravi svoj rječnik zastarjelica.

Iz priče koju si odabrao/odabrala prepiši 10 nepoznatih riječi

i pokušaj ih prevesti na hrvatski standardni jezik.

Odaberi svoj sljedeći zadatak ovisno koju si priču pročitao/pročitala...

* klikom na ribicu zadatak o priči Ribar Palunko i njegova žena

O čemu priče govore?
Iznesi u nekoliko rečenica svoje razmišljanje o bajci koju si pročitao/pročitala. Što je bajkovito u priči i što ti svidjelo u njoj?
Odaberi svoj sljedeći zadatak ovisno koju si priču pročitao/pročitala...

* klikom na narančasti cvijet zadatak o priči Ribar Palunko i njegova žena

Odaberi svoj sljedeći zadatak ovisno koju si priču pročitao/pročitala...

U zadatcima trebaš popuniti praznine odgovarajućim riječima.

Pazi, puno je riječi pogrešnih, izaberi točno, nemoj se zbuniti!
a) Za sreću treba raditi. c) Poslušaj svoje srce!
Odaberi svoj sljedeći zadatak ovisno koju si priču pročitao/pročitala...
a) Dobro se dobrim vraća. d) Pravda je spora, ali dostižna.
* klikom na paprat zadatak o priči Ribar Palunko i njegova žena
b) Palunkov sin zaboravio oca, ali ne i majku
Odigraj igru prepoznavanja stilskih sredstava unutar priče.

* klikom na sovu zadatak o priči Ribar Palunko i njegova žena

Objasni dio priče koju si čitao/ čitala.

Klikom na jednu od zvijezda, pronađi svoju priču i pitanje.

Vrati se ponovo odabranoj priči koju si čitao/čitala i pogledaj koliko su dugačke njezine rečenice. Zatim provjeri kakve su riječi odabrane, koju vrstu riječi autorica najviše koristi, koliko pridjeva upotrebljava uz pojedine imenice, koje glagolsko vrijeme se koristi i slično.

Nakon što si dobro proučio/proučila način pisanja, pokušaj samostalno napisati kratak sastavak (najmanje 50 riječi) na način na koji bi to spisateljica napravila. Koristi lik kojeg si odabrao/odabrala u prethodnom zadatku.

Temu odaberi sam/sama ili izaberi nešto od ponuđenih tema:

Odaberi jednu pouku koju je Svarožić dao braći i objasni kako je koji brat postupio, jesu li se pridržavali savjeta i kako su ih i kada prihvatili i primijenili.

Odaberi jednu izreku od navedenih i poveži je s djelima što ih je u priči činilo Sunce. Kako navedene mudrosti Sunce dokazuje svojim primjerom?

Odaberi jedan događaj iz djela i opiši te objasni zašto je i kako do njega došlo!

K likni na ptice i odleti u svijet slavenske mitologije!
Bratac Jaglenac i sestrica Rutvica, Lutonjica Toporko i devet župančića, Jagor. Hvala ti što si bio/bila dio ovog čarobnog mitološkog svijeta! Nadam se da ti je bilo čarobno kao i nama! Pozdrav!
Pročitaj što te zanima i odaberi neki lik iz slavenske mitologije koji će biti glavni lik tvoje priče koju ćeš na sljedećoj stranici stvarati.

Do likova možeš doći i samostalno, istražujući internet ili tekstove iz knjiga o slavenskoj mitologiji, koje možeš pronaći u knjižnici.

Odaberi lik i zapiši njegove osobine, moći i opis te sve što ti može poslužiti kao motivacija za pisanje tvoje priče.

Ovime si stigao/stigla do kraja svojih aktivnosti. No, to ne mora biti kraj

tvojih ulazaka u čaroban svijet priča.

koje još priče možeš pročitati...

Predlažem tri priče:

# data[].attributes.attachment_link.title
6c Ivana Brlić-Mažuranić, Priče iz davnine copy by renata.cec on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Dobro došli u čudesan svijet bajki našeg Hrvatskog Andersena, Već ste se u nižim razredima upoznali s njezinim djelima, a pred vama je jedan novi svijet priča koje je Ivana napisala inspirirana slavenskom mitologijom. Zato će vas kroz sve zadatke voditi mitološka bića: vile!

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (6)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (8)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (9)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (7)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (5)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (4)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (3)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (10)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (11)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (1)

# data[].attributes.attachment_link.title
White and Blue Modern Certificate of Participation – kopija (2)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
činjenica o aplikaciji

Genially

POČETAK

Zašto Genially?

1.

Digitalni alat Genially mrežna je aplikacija koja omogućava izradu interaktivnih digitalnih sadržaja.

2.

Moguće je izraditi: prezentacije videosadržaje vodiče izvješća sažetke/preglednikeplakate pozivnice/čestitke/zahvalnice kvizove i igre.

3.

Primjenjiva je u različitim djelatnostima i područjimadjelovanja (reklamne agencije, dizajneri, korporacije, nastava...)Genially Edu namijenjen je izradi sadržaja za potrebe obrazovanja

4.

Namijenjena je prosječnom korisniku digitalne tehnologijekoji ne posjeduje znanja programiranja niti znanja s područja digitalnoga dizajna.

5.

Pruža mogućnost uključivanja različitih sadržaja izrađenih u nekim drugim alatima (ubacivanje teksta, slike, videosadržaja, audiosadržaja, poveznica na različite medijske sadržaje).

6.

Sadržaji izrađeni u njemu moguće je spremiti u PDF formatu i uređivati ga i mijenjati u suradnji s kolegom.

7.

Nudi izniman broj gotovih predložaka i rješenja za izradu interaktivnih i dinamičnih prezentacija,kvizova i igara.

8.

Izrađene sadržaje moguće je ugrađivati u vlastite mrežne stranice, objavljivati na društvenim mrežama ili u obliku poveznica ugrađivati u neke druge digitalne sadržaje.

9.

Unutar alata moguće je kombinirati razne druge alate, npr. Wordwall.

10.

Dopušta prebacivanje Power Point prezentacije u Genially platformu.

POVRATAK?

# data[].attributes.attachment_link.title
Deset činjenica o aplikaciji Genially by ostenja.alati on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
činjenica o aplikaciji Genially POČETAK Zašto Genially? 1. Digitalni alat Genially mrežna je aplikacija koja omogućava izradu interaktivnih digitalnih sadržaja. 2. Moguće je izraditi: prezentacije videosadržaje vodiče izvješća sažetke/preglednikeplakate pozivnice/čestitke/zahvalnice kvizove i igre. 3. Primjenjiva je u različitim djelatnostima i područjimadjelovanja (reklamne agencije, dizajneri, korporacije, nastava...)Genially Edu namijenjen je izradi sadržaja za potrebe obrazovanja 4.

# data[].attributes.headline
vrednotenje - OŠ Maksa Pleteršnika, Pišece

# data[].attributes.subject
vrednotenje - OŠ Maksa Pleteršnika, Pišece

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Delavnica -Genially ali kako biti iznajdljiv?

predavač Renata Čeč, prof., savjetnik u zvanju
datum: 23. 5. 2022. godine, OŠ Tenja

Immersive Reader in Microsoft Forms allows you to hear the text of a form title and questions read out loud while following along. You can find the Immersive Reader button next to form title or questions after activating this control. You can also change the spacing of line and words to make them easier to read, highlight parts of speech and syllables, select single words or lines of words read aloud, and select language preferences.

1. Ocenite uspeh delavnice Genially ali kako biti iznajdljiv? za vsako od teh funkcij.

2. Ocenite uspešnost predavanja kot celote glede na kompetence predavatelja in predstavljeno vsebino.

3. Če želite, napišite svoj komentar ali vprašanje predavatelju.

# data[].attributes.attachment_link.title
Delavnica -Genially ali kako biti iznajdljiv?

# data[].attributes.attachment_link.description
Delavnica -Genially ali kako biti iznajdljiv?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Loading…

# data[].attributes.attachment_link.description
Radionica - Genially ili kako biti genijalan?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Escape room

Spasite planet!

Start

Misije

Uvodne upute

Naš je planet Zemlja prepun divota,ali i opasnosti koje te prirodne ljepote ugrožavaju.Kako biste spasili planet Zemlju u ovoj igri,riješite sve misije redom i otkrijte skrivene brojkekoje čine kod za spas planeta.Sretno!

Spasite planet

Misije

Kod

Uvodne upute

Misije

Kod

vjetrenjače

životinje

otapanje ledenjaka

Klikom na start u svakoj sličici odaberite misiju. Krenite redom.Nakon svih uspješno odrađenih misija, Zemlja je spašena i vaš je zadatak uspješno odrađen!

Riješite misije redom!

Start

Start

Start

šuma

Start

Zrak je jedan od najvažnijih elemenata na Zemlji!Ovom misijom omogućit ćete da zrak bude čist iosposobiti vjetrenjače koje će na prirodan načinstvoriti energiju potrebnu za čovječanstvo.

Vjetrenjače

uvodne upute

Misije

Kod

krenite

Pregledajte sliku i prikupite informacije...

Klikom na skrivena mjesta na slici, pregledajte i proučite informacije o zraku što će vam pomoći u daljnjem rješavanju misije.

dalje

FOTOSINTEZA

Lorem ipsum dolor sit ametConsectetur adipiscing elit, sed do eiusmod tempor incididunt ut labore et dolore magna aliqua.

1. Koji je udio dušika u sastavu zraka?

78,01 %

78,10 %

78,18 %

Klikom na točan odgovor krenite dalje.

2. Prepoznajte vjetroelektranu u Hrvatskoj!

Vrataruša

Mala Popina

Klikom na točan odgovor krenite dalje.

BijeloBrdo

3. Kako se zove prostor između termosfere i stratosfere?

troposfera

mezosfera

atmosfera

Klikom na točan odgovor krenite dalje.

4. Koliko je čestica u morskom zraku po m3?

Klikom na točan odgovor krenite dalje.

1

100

1000000

5. Što od navedenog nije produkt fotosinteze?

Klikom na točan odgovor krenite dalje.

H2O

CO2

O2

nastavi

Vjetar je pogodan, zrak je čist!Možete krenuti na novu misiju.

Čestitam!

Imate prvu tajnu brojku!

8

ponovite

Niste uspjeli u misiji. Vjetrenjače ste krivo postavili. Došla je prevelika oluja i uništila ih.

Oh, ne!

Uvodne upute

Misije

Kod

Šume su pluća našeg planeta.Kako biste zaustavili brojne prirodne požare uzrokovane velikim toplinama, riješite izazov druge misije.

Šuma

krenite

Jupiter

1. Koji je planet našeg Sunčevog sustava najveći?

Saturn

Mars

Najveći kontinet na Zemlji je Afrika.

2. Označite točnu tvrdnju!

Samo biljni svijet čini biosferu Zemlje.

Zemlja je stara oko 4,7 milijardi godina.

drugi

3. Koji je Zemlja planet po redu u Sunčevom sustavu?

treći

četvrti

Odradili ste pošumljavanje,spasili ste pluća naše planete!

Čestitam!

Otkrili ste drugu brojku koda!

nastavite

5

Uzrokovali ste previše toplinei došlo je do velikih požara.Šume su počele gorjeti.Spasite ih!

Oh, ne!

ponovite

Misije

Kod

uvodne upute

U svijetu danas, mnoge su životinje ugrožene. Vaša je misija da spasite žabicekojih ima sve manje u našim močvarama.

Životinje

krenite

Kliknite na tvrdnju koja je točan odgovor.

1. Prepoznajte točnu tvrdnju o žabama!

Žabe su hladnokrvne životinje čija je temperatura tijela uvijek ista kao temperatura okolnog zraka.

Žabe obično imaju po tri prsta na svakoj prednjoj i po četiri na svakoj stražnjoj nozi.

Kliknite na tvrdnju koja je točan odgovor.

2. Prepoznajte točnu tvrdnju o žabama!

Stražnje su im noge prilagođene za skakanje i plivanje, te su mnogo dulje i snažnije od prednjih.

Najveći broj žaba razmnožava se organima za parenje.

Kliknite na tvrdnju koja je točan odgovor.

3. Prepoznajte točnu tvrdnju o žabama!

Žabama se hrani velik broj različitih životinja pa su one razvile širok raspon reakcija i metoda obrane od neprijatelja.

Žabe imaju i vanjske i unutarnje škrge koje se razvijaju tek u kasnijoj fazi razvoja.

Spasili ste žabice, imaju dovoljno hrane i okoliš im je pogodan za život.

Čestitam!

Pronašli ste treću brojku koda!

2

nastavite

Močvara je presušila, žabice su u opasnosti.Morate učiniti nešto da ih spasite!

Oh, ne!

ponovite

uvodne upute

Misije

Kod

Posljednja je misija posvećena još jednom važnom problemu,a to je otapanje ledenjaka.Nakon uspješno riješene tri misije, ovom posljednjom moći ćete završiti svoj zadatak kojim ćete priodonijeti spasu našeg planeta.

Otapanje ledenjaka

krenite

Pogledajte video i prikupite informacije za dalje...

Posljednja je misija zaustaviti otapanje ledenjaka. Pogledajte priloženi video koji će vam pomoći dalje.

dalje

Globalno zatopljenje nije povezano s efektom staklenika.

Efekt staklenika povećava rizik globalnog zatopljenja.

Globalno je zatopljenje najviše vidljivo na Južnom polu.

Kliknite riječ točno ispod one tvrdnje za koju mislite da jest točna.

točno

1. Odaberite tvrdnju koja je točna.

točno

točno

Od 1970. godine otopljeno je 35 % površine ledenjaka.

točno

2. Odaberite tvrdnju koja je točna.

Od 1980. godine otopljeno je 35 % površine ledenjaka.

Od 1970. godine otopljeno je 45 % površine ledenjaka.

Kliknite riječ točno ispod one tvrdnje za koju mislite da jest točna.

točno

točno

Predviđa se da će već za 20 godina polovi biti potpuno otopljeni.

Otapanjem ledenjaka najviše su ugrožena priobalna i obalna mjesta i krajevi te otoci.

Otapanje ledenjaka nije tako opasan problem za budućnost svijeta.

točno

3. Odaberite tvrdnju koja je točna.

Kliknite riječ točno ispod one tvrdnje za koju mislite da jest točna.

točno

točno

Učinili ste da se ledenjaci ne otapaju iuravnotežili klimu na Zemlji.

Čestitam!

Otkrili ste i četvrti broj koda!

1

nastavite

Ledenjaci se tope!Spriječite globalno zatopljenje!

Oh, ne!

ponovite

uvodne upute

Misije

Kod

Otključajte lokot koristeći brojke koje ste otkrili rješavajući zadatke.Ukoliko ste sve zadatke riješili uspješno, dobili ste kod od četiri broja koji trebate unijeti kao kod otključavanja.Time uspješno završavate svoje misije.

KOD

unesite kod

klikni na lokot

Čestitam!

preuzmite nagradu

Čuvajmo Zemlju i prirodu na njoj jer ih nismo naslijediliodsvojih djedova i očeva,nego smo ih posudili od svojihpotomaka. (poglavica Bik Koji Sjedi)

# data[].attributes.attachment_link.title
SAVE THE PLANET BREAKOUT by ostenja.alati on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Escape room Spasite planet! Start Misije Uvodne upute Naš je planet Zemlja prepun divota,ali i opasnosti koje te prirodne ljepote ugrožavaju.Kako biste spasili planet Zemlju u ovoj igri,riješite sve misije redom i otkrijte skrivene brojkekoje čine kod za spas planeta.Sretno! Spasite planet Misije Kod Uvodne upute Misije Kod vjetrenjače životinje otapanje ledenjaka Klikom na start u svakoj sličici odaberite misiju.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Povijest hrvatskog jezika
od 16. do 20. stoljeća
izradila: Renata Čeč, prof.

Kratka uputa za rad

Ova interaktivna prezentacija sadrži pojmove iz povijesti hrvatskoga jezika od 16. do 20. stoljeća za 7.razred.
Unutar nje se nalaze video isječci, slike te igre, pitanja/listići za učenje i ponavljanje tih sadržaja.
Klikom na odabrane ikone (one koje titraju ili poneke fotografije) možeš otvoriti sadržaj
(video, tekst ili sliku) i ponoviti ili nešto novo saznati o povijesti hrvatskoga jezika.

Na svakoj se stranici nalazi nešto što je interaktivno, odnosno što te vodi na detaljniji sadržaj.

Nadam se da će ti ovo pomoći u uvježbavanju tvoga znanja.

ovakva te strelica vodi na odabranu stranicu naslova

ovaj te znak vodi na početnu stranicu sadržaja

znakovi koje trebaš kliknuti

Treba kliknuti i fotografije koje titraju.

Što treba znati?
MARKO MARULIĆ DJELA STARIJE HRVATSKE KNJIŽEVNOSTI PRVI HRVATSKI RJEČNIK PRVA HRVATSKA GRAMATIKA OZALJSKI KRUG HRVATSKI NARODNI PREPOROD LJUDEVIT GAJ NOVOSADSKI DOGOVOR DEKLARACIJA LONDONAC PITANJA ZA PONAVLJANJE NORMATIVNI PRIRUČNICI
spjev od 6 pjevanja (libro) napisana 1501. g.,

Marko Marulić, Splićanin,
otac hrvatske književnosti napisao (ep) spjev Judita.

Ep prati pripovijest o udovici Juditi koja svojom hrabrošću spašava rodni grad Betuliju. Povjesničari tumače djelo kao alegorijski spjev u kojem je prikazana turska opsada Splita.

Judita

Marko marulić
DJELA STARIJE HRVATSKE KNJIŽEVNOSTI
Ribanje i ribarsko prigovaranje

narodne pjesme (bugarštice)

autor: Faust Vrančić

Rječnik pet najuglednijih europskih jezika

tiskan 1595. godine u Veneciji

Šibenčanin Faust Vrančić, svećenik i kraljevski savjetnik, sastavio je prvi hrvatski rječnik izvornoga naziva Dictionarium quinque nobilissimarum Europae linguarum, latinae, italicae, germanicae, dalmaticae et ungaricae. U njemu je popisao oko 5800 riječi pet jezika: latinski, talijanski, njemački, hrvatski (dalamatinski) i mađarski.
PRVI HRVATSKI RJEČNIK
autor: Bartol Kašić

Osnove ilirskoga jezika u dvije knjige

tiskana 1604. godine u Rimu
PRVA HRVATSKA GRAMATIKA
Barol Kašić, hrvatski pisac, jezikoslovac i isusovac, napisao je

prvu hrvatsku gramatiku, ali na latinskome jeziku.
Kao polaznika Rimskoga kolegija, od Kašića se tražilo da napiše temeljni priručnik hrvatskoga jezika kako bi budući isusovački misionari mogli lako naučiti jezik puka

koji im je dodijeljen na duhovnu skrb.

Kašić je hrvatski jezik u gramatici prikazao pomoću klasične strukture oslanjajući se na latinski jezik, a hrvatski jezik opisuje kao štokavsko-čakavske oblike.

Izvorni naziv : Institutiones linguae Illyricae libri duo

OZALJ-kulturno središte u 17.stoljeću

Predstavnici:

Pavao Ritter Vitezović.
OZALJSKI KRUG hrvatski narodni preporod
Hrvatski narodni preporod naziv je za nacionalno-politički i kulturni pokret koji se u prvoj polovici 19. stoljeća razvio na području Hrvatske.

U 19. stoljeću Hrvatska nema jedinstven književni jezik pa se mladi intelektualci okupljaju oko Ljudevita Gaja i po uzoru na ostale slavenske zemlje pokušavaju ujediniti hrvatske krajeve- ilirski pokret (kasnije nazvan preporodom).
o Ljudevitu Gaju
Klikom na sliku pored upoznaj se sa životom najpoznatijeg jezikoslovca 19.stoljeća.
o Gajevom djelu
Klikom na sliku pored saznaj nešto o Gajevom djelu.
predstavnici hrvatskog narodnog preporoda LJUDEVIT GAJ
Gajeva knjižica Kratka osnova horvatsko-slavenskoga pravopisaňa, poleg mudroǏubneh, narodneh i prigospodarneh temeǏov i zrokov tiskana je u Budimu 1830. godine. Riječ je o djelu u kojemu se iznosi prijedlog reforme hrvatske latinične grafije, a tiskano je dvojezično, na hrvatskome i njemačkome jeziku. Gaj je želio izgraditi sustav koji će svima biti prihvatljiv jer je zasnovan na preporodnoj sveslavenskoj ideji. Potaknut primjerom i nastojanjima P. R. Vitezovića, svoj je sustav gradio na monografemskome načelu, što znači da se jedan znak rabi za jedan glas. U tome se vodio mišlju o približavanju Slavena u načinu pisanja. Nije mu bila nakana kovanje novih slova za palatale, nego se u tome poslužio već postojećim latiničnim slovima, a načelo etimologije vodilo ga je u izboru znaka za pojedini palatal. Dakle Gaj je predložio jednoslovni sustav polazeći od kajkavskoga književnog jezika. Prijedlog nije prihvaćen, ali je označio početak rješavanja jedinstvenoga slovopisa i hrvatskoga standardnog jezika.

Godine 1835. u članku Pravopisz u Danici iznio je modificirani prijedlog reforme grafije iz Kratke osnove. Odlučio se za štokavsku osnovicu standardnoga jezika, koji je htio obogatiti elementima svih hrvatskih narječja. Rješenja za palatale u Pravopiszu bila su drugačija od onih u Kratkoj osnovi. Otprije je zadržao grafeme č, ž, š (međutim, sada su bili označeni kvačicom), a odustao je od t̃, d̃, g͂, l̃, n͂). Novi su mu prijedlozi spoj temeljnoga suglasnika i suglasnika j. Grafijski je to izgledalo ovako: tȷ́, dȷ́, gȷ́, lȷ́, nȷ́ (dakle j s crticom). Od 1838. umjesto crtice na j pisat će se točka. Znak za glas ć preuzeo je iz poljske tradicije.

(preuzeto s web mjesta Instituta za hrvatski jezik i jezikoslovlje)

SPOMEN-PLOČA NA NARODNOM DOMU U ČAST ILIRACA

BISTA LJUDEVITA GAJA U ZAGREBU
NOVOSADSKI DOGOVOR
U Novome Sadu 1954. g. dogovorena je i istaknuta ravnopravnost obaju pisama, latinice i ćirilice te izgovora, ekavskoga i ijekavskoga. Dogovorena je i izrada zajedničkoga pravopisa, koja je povjerena komisiji Matice hrvatske i Matice srpske.

Međutim, problemi s tumačenjem

počeli su vrlo rano.

Nakon Novosadskoga dogovora nastupilo je doba

veoma teško za hrvatski jezik,

a nezadovoljstvo je kulminiralo donošenjem

Deklaracije o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika.

Zaključci Novosadskoga dogovora

Novosadski je dogovor dokument od deset zaključaka o jeziku, koji su 1954. sastavili lingvisti i književnici iz Hrvatske, Srbije, Bosne i Hrvatske te Crne Gore. Oni su se sastali u organizaciji Matice srpske u Novome Sadu radi donošenja zaključaka o potrebi jedinstvenoga pravopisa i ujednačivanja ponajprije hrvatskoga i srpskoga nazivlja za sve struke, a onda i jezičnoga ujednačivanja uopće. Matica srpska pozvala je na suradnju Maticu hrvatsku, ali predstavnike iz Hrvatske nije na novosadski sastanak poslala Matica hrvatska, nego ih je pozvala Matica srpska po vlastitome izboru.

Novosadskomu je sastanku prethodila anketa u kojoj su se srpski i hrvatski filolozi i književnici trebali izjašnjavati o idejama jezičnoga jedinstva hrvatskoga i srpskoga jezika.

( izvor: http://ihjj.hr/iz-povijesti/novosadski-dogovor/70/)
deklaracija o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika
obilježavaju se 11. - 17. ožujka svake godine

jer su hrvatski jezikoslovci nezadovoljni Novosadskim dogovorom kojim se jezik nazivao srpskohrvatskim/hrvatskosrpskim te se vrlo postupno nastojalo postići da Hrvati govore jezik koji će biti inačica srpskoga jezika i time izgubiti svoj identitet. Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika Deklaracijom se svakome narodu jamči pravo na njegov jezik .
LONDONAC
Londonac je popularni naziv za Hrvatski pravopis

Stjepana Babića, Božidara Finke i Milana Moguša

objavljen 1971. godine, koji je bio politički zabranjen

pa je izdan u Londonu.

Babić - Finka - Moguš: Hrvatski pravopis, 1971. (londonac)

je popularni naziv za Londonac Hrvatski pravopis Stjepana Babića, Božidara Finke i Milana Moguša objavljen 1971. godine, koji je politički zabranjen, ali u fototipskom izdanju pojavljuje se u Londonu 1972.

Do njegova objavljivanja prijelomne 1971. godine vrijedila su pravopisna pravila Pravopisa hrvatskosrpskog književnog jezika iz 1960. godine, otisnutoga u Novome Sadu (po kojemu je dobio ime „novosadski"). U Predgovoru Hrvatskomu pravopisu autori tumače kako dotadašnji pravopis „(...) nije mogao zadovoljiti ni svojim pravopisnim odredbama, (...) a još manje svojim rječnikom". Stoga je, da bi se otklonio nesklad između pravopisne norme te pravopisne i jezične prakse, Matica hrvatska među članovima svoje Jezične komisije izabrala Pravopisnu komisiju. U njoj su bili Stjepan Babić, Dalibor Brozović, Željko Bujas, Božidar Finka, Ivo Frangeš, Ljudevit Jonke, Radoslav Katičić, Tomislav Ladan, Milan Moguš, Slavko Pavešić i Josip Silić.

Potom su Babić, Finka i Moguš izabrani za autore te im je povjerena izrada načela (općih i pojedinačnih) novoga pravopisa. Načela su zatim poslana Društvu književnika Hrvatske, Institutu za jezik JAZU, Katedri za suvremeni hrvatski književni jezik Filozofskoga fakulteta u Zagrebu, Komisiji za udžbenike Zavoda za osnovno obrazovanje SRH i Komisiji za udžbenike Zavoda za stručno obrazovanje SRH. Sve su ustanove prihvatile načela, a autori su izradili rukopis. Osnovom za izradu rukopisa poslužilo je deveto izdanje Boranićeva Pravopisa hrvatskoga ili srpskoga jezika iz 1947. godine. Zaključno, autori pišu: „Nadamo se da je ovim pravopisom postavljena čvrsta osnovica hrvatske pravopisne norme, koja se u bitnome više neće mijenjati, što će svima nama kojima je hrvatski materinski jezik ili ga prihvaćamo kao svoj književni jezik omogućiti da odsad imamo ustaljen pravopis."

(izvor: http://ihjj.hr/iz-povijesti/babic-ndash-finka-ndash-mogus-hrvatski-pravopis-1971-londonac/57/)

Priručnik je konačno tiskan u rujnu 1971. godine, ali zbog političkih razloga naklada nije objavljena. Četrdeset je tisuća primjeraka uništeno, a šest je stotina uvezano, ali bez predgovora, uvoda, kratica i kazala, te je označeno sintagmom „samo za internu upotrebu". Godine 1972. i 1984. Nova Hrvatska (hrvatski emigrantski list) u Londonu izdaje ponovno taj pravopis, otuda i popularni naziv londonac. U cijelosti, Hrvatski pravopis Babića, Finke i Moguša tiskan je tek 1990. godine.
normativni priručnici
jezik i njegovu uporabu .

Popisuje riječi jezika
i objašnjava im značenje.

Daje savjete o jeziku u govoru i pismu.

razvoj književnosti

16.stoljeće

Ozaljski krug

17.stoljeće

hrvatski narodni preporod

19.stoljeće

Novosadski dogovor

1954.

Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika

1967.
PITANJA ZA PONAVLJANJE PITANJA ZA PONAVLJANJE Marko Marulić Faust Vrančić
prvi hrvatski rječnik, 1595.g.
Bartol Kašić
prva hrvatska gramatika, 1604.g.
Ljudevit Gaj
prvi hrvatski pravopis, 1830.g. (1835.g.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Povijest hrvatskog jezika od 16. do 20. stoljeća by ostenja.alati on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Povijest hrvatskog jezika od 16. do 20. stoljeća izradila: Renata Čeč, prof. Kratka uputa za rad Ova interaktivna prezentacija sadrži pojmove iz povijesti hrvatskoga jezika od 16. do 20.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Escape room

Čarolija znanja

Pokreni!

Izradila: Renata Čeč, prof.

Poništi čaroliju zle vještice

koja je bacila svoje čini

na tvoje znanje

o nezavisnosloženoj rečenici.

Riješi redom sve čarobne zadatke,

prikupi što je potrebno

i dokaži da čarolija nije uspjela i da sve znaš!

napitci

proročanstva

čarolije

leteći predmeti

Nedostupno!

Nedostupno!

Nedostupno!

Napitci

RECept

Odaberi točan napitak ukoliko želiš pobijediti zlu vješticu, vratiti svoje znanje i poništiti čaroliju:

plavi

crveni

zeleni

žuti

ružičasti

ljubičasti

Kušaj napitke!

Odaberi napitak koji krije suprotni veznik!

nego

samo

dakle

Odaberi napitak koji krije isključni veznički skup!

jedino

samo što

tek

Odaberi napitak koji krije rastavni veznik!

ili

pa

ali

Odaberi napitak koji krije zaključni veznik!

zato

zato što

zbog toga

Odaberi napitak koji krije sastavni niječni veznik!

niti

nego

te

Odaberi napitak koji krije

naziv nezavisnosložene rečenice s najviše veznika!

sastavna

suprotna

isključna

Nastavi dalje...

Otkriven je pravi napitak za poništenje čarolije!

Odlično!

Ne, to je otrovno!

Pokušaj ponovo...

napitci

proročanstva

čarolije

leteći predmeti

Riješeno!

Nedostupno!

Nedostupno!

Odaberi točnu kartu! Pročitaj pitanje te prijeđi mišem preko karte
i pronađi onu koja nedostaje nizu te je klikom odaberi.

karte 1/4

Koja karta krije naziv nezavisnosložene rečenice ispred čijih se veznika uvijek piše zarez?

karte 2/4

Odaberi kartu koja krije točno napisanu sastavnu rečenicu!

Odaberi točnu kartu! Pročitaj pitanje te prijeđi mišem preko karte
i pronađi onu koja nedostaje nizu te je klikom odaberi.

karte 3/4

Odaberi točnu kartu! Pročitaj pitanje te prijeđi mišem preko karte
i pronađi onu koja nedostaje nizu te je klikom odaberi.

Odaberi kartu koja krije točno napisanu suprotnu rečenicu.

karte 4/4

Odaberi točnu kartu! Pročitaj pitanje te prijeđi mišem preko karte
i pronađi onu koja nedostaje nizu te je klikom odaberi.

Odaberi kartu koja krije točno napisanu zaključnu rečenicu.

Uh, pogrešna karta!

Pokušaj ponovo...

Odlično!

Nastavi dalje...

Otkrio/otkrila si kristalnu kuglu potrebnu za nastavak!

napitci

proročanstva

čarolije

leteći predmeti

Nedostupno!

Riješeno!

Riješeno!

Prepoznaj koja se od rečenica razlikuje od ostalih po vrsti ili sastavu! Prijeđi mišem preko šešira i pročitaj rečenice, a onda svoj izbor uljeza odaberi klikom na taj šešir.

Prepoznaj koja se od rečenica razlikuje od ostalih po vrsti ili sastavu! Prijeđi mišem preko šešira i pročitaj rečenice,a onda svoj izbor uljeza odaberi klikom na taj šešir.

Prepoznaj koja se od rečenica razlikuje od ostalih po vrsti ili sastavu! Prijeđi mišem preko mačaka i pročitaj rečenice,a onda svoj izbor odaberi klikom na mačku uljeza.

Prepoznaj koja se od rečenica razlikuje od ostalih po vrsti ili sastavu! Prijeđi mišem preko mačaka i pročitaj rečenice, a onda svoj izbor odaberi klikom na mačku uljeza.

Pogrešnoooo!

Pokušaj ponovo...

Odlično!

Nastavi...

Pronašao/pronašla si

čarobni šešir!

napitci

proročanstva

čarolije

leteći predmeti

Riješeno!

Riješeno!

Riješeno!

Prepoznaj vrstu zadane rečenice i odaberi točan odgovor:

Snaći ćemo se ili će nam netko pomoći.

ptanja 1/5

sastavna

rastavna

suprotna

pitanja 2/5

jednostavna

rečenični niz

isključna

Prepoznaj vrstu zadane rečenice i odaberi točan odgovor:

Ja i ti smo prijatelji, svi to znaju.

pitanja 3/5

uvrštavanje

povezivanje

nizanje

Prepoznaj vrstu sklapanja zadane rečenice i odaberi točan odgovor:

Upoznali su se te se drugi dan sastali.

pitanja 4/5

uvijek se piše zarez

u slučaju isticanja ili naknadnog dodavanja

samo ispred veznika ni/niti

Odaberi točan odgovor:

Kada se piše zarez u sastavnoj i rastavnoj rečenici?

pitanja 5/5

nizanjem i uvrštavnjem

nizanjem i povezivanjem

povezivanjem i uvrštavanjem

Odaberi točan odgovor:

Kojim sve načinima sklapanja nastaju nezavisnosložene rečenice?

Odlično!

Nastavi dalje...

Pronašao/pronašla si čarobnu leteću metlu!

O, neee!

Pokušaj ponovo...

napitci

proročanstva

čarolije

leteći predmeti

Riješeno!

Riješeno!

Riješeno!

Riješeno!

Pobijedio/pobijedila si vješticu
i vraćeno ti je znanje!
Sad bez straha možeš po svoju peticu!

početak

Čestitam!

Sigurno ne želiš pokušati?

Vrati se i igraj ponovo jer ćeš izgubiti sve

što si osvojio/osvojila.

izlaz

nastavak

# data[].attributes.attachment_link.title
Nezavisnosložena rečenica ESCAPE ROOM by ostenja.alati on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Discover more about Nezavisnosložena rečenica ESCAPE ROOM ✌️ - Escape games

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
kriminalističke priče
Pavao pavličić

Otvori slučaj!

Kao novo djelo za cjelovito čitanje (lektira)ovaj je put pred tobom zbirka kriminalističkih priča autora Pavla Pavličića pod nazivom istoimene priče iz djela

Pročitaj sve priče, a samo jednu od njih prikaži kako je u nastavku zadano!

Dobrodošli u svijet kriminalističkih priča!

Klikom na knjigu s lijeve strane, pročitaj knjigu i sve priče koje sadrži.

Odaberi jednu priču iz djela te bilježi svoja zapažanja kako bi kasnije mogla/mogao prikazati odabranu priču na zadani način.

e-knjiga

Pavao Pavličić, kriminalističke priče

Ponedjeljak: staklo

Kako bi to izgledalo kad bi svi putnici, ulazeći u tramvaj, pozdravljali?

To je pitanje o kojemu razmišlja Tomislav Šijak, stojeći na svojoj tramvajskoj stanici i gledajući prema sjeveru, odakle bi se trebala pojaviti plava kola, bljeskajući prozorima pod kosim zrakama jutarnjeg sunca. Zaključuje da bi takav običaj zacijelo bio naporan i nespretan, i da bi onoga tko bi takvo što pokušao svi čudno pogledali, a zatim bi stali zuriti kroz prozor, jer bi im bilo neugodno: odzdraviti je smiješno, a ne odgovoriti na po zdrav nezgodno, kad se čovjek već lijepo javlja. Uto se prikolica zaustavlja pred njim, Tomislav Šijak ulazi:

- Dobro jutro!

- Dobro jutro, živjeli, kako je? - odgovaraju mu. A zatim, budući da se on smiješi, pokazujući kartu i sjedajući na jedno od praznih mjesta, pitaju: - A što je, jutros ste dobre volje?

- A, ništa, tako, godi mi lijepo vrijeme - veli on, smiješeći se i dalje. Ne vrijedi da im iznosi svoja razmišljanja o pozdravu u tramvaju: možda bi im bila strana, možda ih ne bi razumjeli. Jer, ovo je posve netramvajska situacija, taj tramvaj i nije tramvaj, nego neka vrst prešutnog sporazuma, kao tajno bratstvo.

Gledajući kroz prozor u kestenove krošnje, pune bijelih i ružičastih cvjetova, Tomislav se Šijak pokušava sjetiti kada se zapravo počeo voziti tim tramvajem, kada ga je otkrio, ali mu to ne uspijeva. To je moralo biti još u doba kad se doselio u Medvedgradsku. Još tada, davno, počeo je odlaziti na posao nešto ranije, da bi izbjegao gužvu. Tako se uobičajilo da svakoga dana hvata tramvaj u pet i sedamnaest. (U tome je bio tako točan kao da ni prije ni poslije nema nikakva drugog prijevoznog sredstva, i osjećao se prikraćenim kad bi propustio taj tramvaj. Tako je primijetio da ima još ljudi koji kreću na posao u to vrijeme, tako ih je i upoznao, što je, s obzirom da je tramvaj bio poluprazan, a sastav uvijek isti, bilo i neizbježno. Svi su se već poznavali, a on se uključio u društvo: primili su ga kao svoga.

Razgovori što se tu vode u najboljem su smislu filozofske naravi. Susrećući se samo na toj kratkoj vožnji, ljudi su lišeni svakog koristoljublja i odvojeni od društvene podloge, pa zato govore bez ustezanja. S druge strane, poznajući se tek površno, mogu govoriti samo o općenitim i za sve važnim stvarima, pa to razgovoru daje neku uzvišenost. A kad ipak probiju osobne brige nekoga od njih, svi mu svesrdno nastoje pomoći, možda baš zato što im na raspolaganju ne stoji ništa drugo do savjet, sućutno kimanje, tiha riječ.

- Nije to ništa, Petretiću, proći će to, to su godine - govori i sad gospodin Pepčec, činovnik, mršavome čovjeku kraj prozora. To je slagar u tiskari u kojoj radi Tomislav Šijak, on ima bolesnu ženu, a svi ga, zbog nečega, i u tramvaju i u poduzeću, oslovljavaju samo prezimenom. Svakoga je jutra u tom tramvaju.

Kao i ostali: jedna debela žena, po zanimanju pipničarka, dvojica mladića, ličilaca s papirnatim kapama, jedan crveni mesar s torbom od lika u ruci, još jedna žena, mlađa, kojoj se ličioci uvijek udvaraju, i neki sijedi odvjetnik s leptir-kravatom i štapom. To je stalni sastav koji se međusobno pozdravlja, čavrlja i zagleda novajlije.

- Zdravo - javlja se Tomislav Šijak svome kolegi s posla, Jakobu Bobovcu, koji ulazi na prvoj stanici poslije Zvijezde i odmah se uključuje u razgovor. Tomislav Šijak gleda van, sve dok tramvaj ne krene. Tamo, na uglu, tik do tramvajske stanice, ima jedna stara kuća, obojena čudnom mješavinom smeđe i ružičaste boje. Na njezinu krovu, zaraslom u mahovinu, ima jedan prozorčić, malen, u čudnom okviru: izvijene daščice pridržavaju staklo u obliku romba, što blista na jutarnjem suncu.

Kao i tramvaj, i taj je prozorčić za Tomislava Šijaka dio jutarnjeg obreda odlaska na posao: kao što se ne sjeća kada je prvi put sreo staro društvo iz prikolice, tako mu je izblijedio iz sjećanja i trenutak kada je prvi put spazio taj prozorčić. Ali, koliko pamti, nije još prošlo nijedno jutro, a da nije izvinuo vrat i pogledao gore. Na krovu ima još otvora, ali je samo ovaj zastakljen, dok su drugi prekriveni limom; možda je iza ovoga neka prostorija koja je nekada služila za stanovanje. Po staklu je popadao debeo sloj prašine, i svakoga jutra Tomislav Šijak pomišlja kako bi bilo dobro ondje se zavući, pa prvo otrti staklo, a onda kroz prozorčić gledati van, kako, recimo, kiša bubnja po širokim plojkama kestenovog lišća. Gore je svakako tiho i zaštićeno.

- Što gledaš? - okreće se Jakov Bobovac na sjedalici, pa i on krivi vrat i slijedi pogled Šijakov.

- Tamo, nešto - trza se ovaj, dok i prozorčić i kuća zamiču iza krošanja. On ne želi otkriti svoju staru tajnu s prozorčićem, a ni novu, koju je upravo stekao. Prozor u koji nikada nije pogledao vozeći se tramvajem popodne ili s večera, već samo ujutro, danas se promijenio: s njega je obrisana prašina, a kao da je i malo odškrinut.

Utorak: okvir

Što se zapravo dogodilo?

Tomislav Šijak stoji na svojoj stanici i razmišlja o prozorčiću. Obronci Sljemena obasjani su suncem svibanjskog jutra, rosa je, zrak je čist, pa se gore razaznaje svako stablo, svaka krošnja. Na ulici je još sjena, ali je ipak ugodno stajati tako s jutarnjim novinama pod rukom, njušeći miris kave iz obližnjih krčmi, gledajući užurbanost oko kamiona pred stražnjim ulazom samo posluživanja. I razmišljajući o svojoj maloj tajni, o prozorčiću.

Nikada Tomislav Šijak ne bi pomislio na taj prozorčić, nikada ne bi uopće bio svjestan da on postoji prije no što bi se dovezao do stanice na kojoj ga može ugledati, kao što nikada nije zaboravljao da ga, kad stigne onamo, doista pogleda. A danas ga se sjetio čim je izašao iz kuće. I zato se pitanje, što se dogodilo, koje je sebi postavio, odnosilo zapravo na njega samoga, koliko i na prozorčić. Dok sada stoji na stanici, u mekoj jutarnjoj rasvjeti, udišući miris vlažnoga lišća, pomalo mu postaje jasno da je on zapravo u sebi polagao nekakvo pravo na taj prozor i da se sada osjeća kao da je tkogod taknuo u nešto što je samo njegovo. Zato odmah odbacuje pretpostavku da se u onu prostoriju netko uselio, vjerojatno je kakva savjesna domaćica, uređujući tavan, sredila i taj prostor (koji je zacijelo pun starih novina, iznošenih cipela i raskupusanih udžbenika), pa obrisala i prozorčić. Ipak, Tomislav Šijak osjeća kako ga blago nezadovoljstvo ne napušta ni dok ulazi u tramvaj.

- Dobro jutro!

U prikolici je iznimno raspoloženje: svi govore uglas, više ih stoji nego što sjedi, a gospodin Pepčec, u sredini, vodi glavnu riječ. Mesar maše torbom od lika, odvjetnik gestikulira rukom u kojoj drži štap, ličioci se podruguju, a žene ispuštaju otegnute uzvike iznenađenja. Samo Petretić sjedi kraj prozora, ne su djelujući u razgovoru, i gleda van.

- A, evo ga, evo ga - viče gospodin Pepčec, dok Šijak ulazi, a u skupini putnika nastaje tajac, svi gledaju prema njemu, pa se naš junak zbunjuje.

- Evo me - kaže, ne znajući što bi drugo.

- Sad ćemo saznati nešto više - veli odvjetnik.

- O čemu? - pita Tomislav Šijak. Svi ga gledaju i šute, kao da pokušavaju nešto pročitati s njegova lica, a zatim jedan od ličilaca veli razočarano:

- Pa on ništa ne zna!

- O čemu? - ponavlja Šijak.

- Pa o pljački u vašem poduzeću, čovječe božji! - trijumfalno uzvikuje gospodin Pepčec, uživajući u Šijakovoj zbunjenosti.

- Niste slušali u drugom dnevniku na televiziji? Neki su se uvukli u upravne prostorije kroz slagarnicu, jučer kasno po podne, i odnijeli veliki iznos u gotovini.

- Kod nas? -još se ne snalazi Tomislav Šijak. - Pa kako to?

- Vaše poduzeće je malo, je li tako, i radi samo u jednoj smjeni? - pita odvjetnik, a izraz mu postaje ozbiljan, a glas odsječan, kao na sudu.

- E, pa jučer se netko uvukao kroz slagarnicu u koju se ulazi iz veže, ako se ne varam. A upravne prostorije imaju svoj ulaz, koji je dobro osiguran, ali imaju i vrata koja ih spajaju sa slagarnicom. I tuda je ušao lopov.

- Otkuda vi sve to znate? - pita Tomislav Šijak, i odmah mu biva neugodno, jer bi odvjetnik još mogao pomisliti da ga sumnjiči.

- Pa bio sam tamo, vi ste mi tiskali posjetnice, zar se ne sjećate? A na televiziji su rekli da je ušao kroz slagarnicu.

- Tako - kaže naš junak, još se ne snalazeći.

- Pa vi imate novine - uzvikuje mesar i maši se za svežanj pod Šijakovom miškom. Svi, zbijajući glavu uz glavu, vire u raskriljene novine, tako da za Tomislava Šijaka nema više mjesta. A on se ne snalazi, pa zbunjeno gleda kroz prozor, u kestenove što jure, a jedina mu je misao kako jedno tako mirno mjesto, kakva je njegova tiskara, najednom može dospjeti u vrtlog čudnih događaja i u središte javne pozornosti. Da bi se nekako vratio u svakidašnji tok stvari, spušta ruku na rame čovjeku do prozora:

- Kako žena, Petretiću?

- A? A, vi ste. A što da vam kažem? Sve gore, nema pomoći, čini mi se, sve gore, rak je to, odmah sam ja rekao.

- Rak? Pa nije možda, možda je drugo...

- Jest, znam ja - kaže Petretić, uvrijeđen, kao stručnjak kojemu se laici miješaju u posao.

- Pa to nije ništa - razočarano veli gospodin Pepčec, to je isto ono priopćenje koje su pročitali i na televiziji. - Svi opet počinju uglas komentirati i potezati jedan drugoga za rukav. Tomislav Šijak misli o tome kako će sad policija svakoga ispitivati, kako će se u poduzeću morati izabrati komisija što će ispitati razne aspekte neugodnog događaja, sjedeći po za dimljenim sobama do kasno u noć.

- Da nije to sam blagajnik udesio? - pita mesar dok tramvaj koči.

- Ne vjerujem, to je žena - veli Tomislav Šijak.

- A, nemojte vi, ne zna se danas, znam ja i takvih slučajeva - brza gospodin Pepčec.

Ulazi Jakov Bobovac. U njega je lice uzbuđeno, prosijedi brkovi nakostriješeni, pod očima podočnjaci. Pod rukom su mu novine, otvorene na stranici sa crnom kronikom. Jedva po zdravlja društvo, obraća se Šijaku:

- Jesi li vidio? Hoće biti trke, što misliš? - On to kaže istodobno i plašljivo i zlurado, dok se vrata polako zatvaraju, a tramvaj kreće. Tomislav Šijak šuti, premda je i sam uzbuđen.

Uzrujan je toliko da je gotovo zaboravio na prozorčić. U posljednji čas, on se malo priginje i gleda gore. Prozor blješti u visini. Nema sumnje, prašina je s njega pažljivo otrta.

- Tko bi rekao - govori Jakov Bobovac - jučer po podne, dok sam ja spavao... Punica je bila kod nas, i ženina sestra, a ja sam spavao u sobi... - Osjećajući da ga Šijak ne sluša, on se zbunjeno uključuje u razgovor ostalih. Zbunjen je i Tomislav Šijak. Je li doista spazio priliku što je promakla s unutrašnje strane, iza stakla, tik uz sam okvir?

Tomislav Šijak bi se zakleo da je to bila glava muškarca.

Srijeda: zastor

Što su oni saznali?

Tomislav Šijak na svojoj stanici čita novine, nestrpljivo okrećući stranice. To inače nikada ne čini, nego ih prolista ili u tramvaju, ili istom popodne, kad dođe kući i prilegne na divan u kuhinji. Ali, danas su okolnosti izvanredne, i ono što ga najviše zanima to je da vidi koliko su se podataka o pljački novine uspjele dokopati, je li u njima objavljeno sve ono što je policija službeno priopćila predstavnicima poduzeća, ono o čemu je komisija - u koju je, kao što se i nadao, i sam izabran -jučer do kasno raspravljala. Tomislav bi Šijak htio znati koliko će, kada uđe u tramvaj, njegova savjest biti na kušnji: hoće li, kada ga suputnici upitaju što zna, morati prešućivati (a to znači lagati), ili će doći u opasnost da im otkrije i ponešto od onoga što možda nije objavljeno, pa da tako bude nekorektan prema ljudima u poduzeću. Ali, zbunjen je i poslije listanja novina: one otkrivaju tek dio onoga što zna, ali mu se čini da se i ostatak može naslutiti čitanjem između redaka, pa tako mora zaključiti da će samo njegova umješnost odlučiti hoće li se u tramvaju ipak izvući, ili će ga cijeli dan mučiti grižnja savjesti, bilo jedne ili druge vrste. A ipak, premda je sad većinu vremena obuzet nedavnom pljačkom, ipak mu i jutros pada na pamet prozorčić. I pita se tko se to jučer, u onaj rani i neobični sat, motao po tavanu iza prozora. I zaključuje da je to zapravo svejedno: tko god to bio dimnjačar, električar, stanar kuće ili skitnica što se onamo sklonio da prespava - prozor u zelenoj sjeni lišća sada je pripao i drugim ljudima, više nije samo njegov, i smanjili su se izgledi da ikada više odande promatra tihu ljetnu kišu. I gotovo da je sklon praznovjerno misliti kako je to, što je netko zauzeo njegov prozor, zapravo bilo predznak poremećaja njegova duševnog mira, predznak neugodnosti i problema što su naišli u vezi s pljačkom i zbivanjima oko nje.

- Požurite, požurite, nestrpljivi smo - dovikuje mu gospodin Pepčec sa stražnje platforme četrnaestice, a cijelo ga društvo gleda kroz prozore. - Življe, življe, željni smo novosti!

- A, slabo ćete, bojim se, imati koristi od mene, moram vas odmah razočarati - kaže Tomislav Šijak, osjećajući ipak tremu, kao da izlazi na pozornicu.

- Ne budite suviše skromni, znamo mi da ste vi tamo važan faktor, rekao nam je vaš kolega - koketno se smiješi debela pipničarka.

- Pričajte, dragi, pričajte - tapše ga odvjetnik po nadlaktici.

- Tako, nema tu baš mnogo toga - zaušćuje Tomislav Šijak. - Vidjeli ste u novinama... Uvukao se netko kroz slagarnicu, vrata je otvorio otpiračem, dabome, a vrata između slagarnice i ureda koja imaju automatsku bravu otključao je nekom drugom spravom, ne zna se kojom...

- Duplikatom ključa? - pita odvjetnik.

- Ne mogu reći, zapravo ne znam, ja sam samo član... - muca Šijak.

- Razumijemo se, idemo dalje - veli gospodin Pepčec.

- Idemo dalje. Tko je otkrio pljačku?

- Čuvar. U zgradi su prostorije kemijskog laboratorija koji drži čuvara, pa on kadikad obiđe i tiskaru. Vidio je otvorena vrata, ušao je, i tako je digao uzbunu.

- Provalnik je poznavao teren? - pita odvjetnik.

- Da, samo to nije ni teško, toliko ljudi dolazi k nama, mi smo kao na ulici. Eto, i vi ste zapamtili raspored prostorija, onda kad ste bili kod nas.

- A onaj što su ga vidjeli? - pita jedan od ličilaca. -Je li istina da je to neki crvenokosi?

- Navodno je čuvar nekoga vidio.

- Navodno? - pita dalje mladić. - Priča se da je bio visok, sa svežnjem ispod ruke?

- To su priče. Nije sigurno - odgovara Tomislav Šijak kojemu glas pomalo postaje autoritativan, jer se nada skorome

spasu. Domalo će neki od putnika - među njima oni najznatiželjniji - sići. Osim toga, blizu je stanica na kojoj ulazi Jakov Bobovac

koji će možda preuzeti dio tereta, upuštajući se u boj s ovim znatiželjnicima. Jer, još se nisu sjetili da ga pitaju ono najvažnije: kako je otvorena blagajna. Ta, najvažnija stvar, nije objavljena u tisku; a baš je ona istrazi zadala najviše brige. Na blagajni nije bilo tragova nasilja, a ni tragova otvaranja lažnim ključevima. Netko zacijelo imao kopiju. Blagajnica je bila očajna, premda na nju nisu ozbiljno sumnjali, odmah su vidjeli da je žena strašljiva i bezazlena. Samo, je li se ključa domogao tko iz poduzeća, ili tko izvana? Uto dolazi i Bobovčeva stanica: on stoji na postaji, miran kao i obično, pušeći cigaretu koju baca ulazeći. Svi se odmah i okreću njemu, nadajući se da će iz njega izvući više nego iz Tomislava Šijaka. Tako se ovaj može okrenuti onome što ga sad zanima: prozorčiću. Osupnut, s nevjericom gleda uvis, ovjesivši se rukama o aluminijsku šipku. Prozorčić je zastrt zelenim papirom.

Na papiru ima nekih crvenih tonova, pa Šijak napreže oči. Razabire slova D i N i neki nejasan oblik, narisan smeđom bojom. Po nečemu mu se taj papir čini poznat.

- Ne znam vam ja ništa, eto vam njega, on je u komisiji - brani se Jakov Bobovac, a zatim, da bi pokazao kako je taj razgovor za njega završen, okreće se Petretiću koji, kao i uvijek, sjedi sam.

- Kako žena, Petretiću?

- Što neće dugo? Bolest?

- Ne, nego ona - osorno, u prozor, govori Petretić. Bobovcu je neugodno, pa se okreće Šijaku:

- A šta ti to uvijek gledaš?

- Ništa, jedan prozor, tamo - odgovara Tomislav Šijak, dok tramvaj juri nizbrdicom.

- Kakav prozor? Nije vrag da tu stanuje neka tvoja... onako?

- Nije, nego gledam... - zausti Tomislav Šijak, a zatim se prekida, pa dodaje rastreseno: - A možda i jest. - I dok ga Jakov Bobovac sudionički gurka u rebra, on nastavlja buljiti kroz prozor.

Sjetio se odakle mu je poznat zeleni papir na prozorčiću. To je plakat načinjen u njihovoj tiskari, on je sam nadzirao slaganje. Plakat je zelen, na njemu je crvenim slovima napisano ŠTEDNJA. A ono smeđe je sandalica djevojčice što je na plakatu narisana.

Samo, plakat još nije poslan naručitelju: uredno poslagan u hrpe, stoji zeleni plakat u hodniku male tiskare još i sada.

Četvrtak: brava

Je li još prerano za bilo kakve zaključke?

To je pitanje koje muči Tomislava Šijaka dok kroči pored svoje tramvajske stanice. Jutro je, sunce je, rosa je, kao i svakoga dana, samo što je nešto ranije, nema još ni pet sati, i što se naš junak ne zaustavlja na tramvajskoj stanici, nego nastavlja dalje. Ondje, na malom zaravanku s kojega se ulazi u kola, on ne vidi poznata lica kao svakoga jutra, već neke neznance, iz neke još ranije smjene, možda iz kakva stalnog društvanca u nekome ranijem tramvaju. Hitrim korakom, ispred kestenova, udišući ugodan jutarnji zrak, silazi Tomislav Šijak niz Medveščak.

A pitanje što ga muči tiče se, dakako, veze između njegova prozorčića i tiskare u kojoj radi, točnije, okolnosti pod kojima je plakat koji je tek nedavno dovršen i koji, zato, ne bi smio postojati nigdje drugdje na svijetu do u dugoj i bučnoj prostoriji u kojoj se nalazi rotacija, dospio na prozorčić što ga je naš junak tako dugo smatrao svojom malom tajnom. On je zbunjen: iznenada su se, posve neočekivano, sastala dva posve različita vida njegova vlastitog života: onaj najintimniji, tajni i nikome poznat, oličen u malome prozorčiću na krovu nepoznate kuće, i onaj najmanje intimni, javni, što ga utjelovljuje mala tiskara na Savskoj cesti.

Dakako, Tomislav Šijak ne bi htio dopustiti da ga činjenica tog tako iznenadnog sudara zbuni, pa da zato počne preuranjeno zaključivati. Zato sad razmatra razne mogućnosti, počinjući od onih najbanalnijih, ali ipak osjeća, dok tako kroči kroz titravu zelenu sjenu krošanja, da je pod dojmom te neočekivane podudarnosti, da ga ona smućuje i priječi da zaključuje sasvim hladno i trijezno. Najobičnija je od svih pretpostavki da u kući, na kojoj je prozorčić, stanuje netko tko radi u tiskari: ali Tomislav Šijak zna da to nije tako. Također je sasvim moguće da je plakat stavio na prozor netko tko je dolazio kakvim poslom u tiskaru, pa je ondje spazio šareni transparent, smotao ga i odnio sa sobom. Tomislav Šijak se sjeća da je takvih slučajeva bilo, i da ljudi u rotaciji nisu baš strogo branili da se to čini. Moguće je da je tko iz kuće uredio tavan za stanovanje, pa privremeno zastro prozorčić plakatom. Možda su sobu izdali kakvome studentu, ili možda čak i slikaru koji se bavi dizajnom plakata i koji je, onda, logično bio i u tiskari. Sve je to moguće, čak i vjerojatno.

Tomislav Šijak zastaje. To je u redu. A kamo on to zapravo ide? Još se i sad snebiva oko toga, to više što mu odluka nije baš konačna. Ide u onu kuću na kojoj je prozorčić.

Zastaje opet. Što očekuje da će tamo otkriti? Opet oklijeva. Nada se da će saznati nešto o podrijetlu plakata. A zašto ga ono zanima? Što ako doista ustanovi da su izdali sobu kakvome studentu ili slikaru, ili da je tkogod prisvojio plakat iz tiskare? Zar ga to zanima samo zbog prozorčića? Ne. Znači, postoji i neki drugi razlog? Postoji.

Tomislav Šijak odlučno gazi dalje, jer zna da je čas da razmisli i o posljednjoj, najvjerojatnijoj, i možda najnaivnijoj pretpostavci, onoj koja ga je zapravo i nagnala da pođe u izviđanje, a za koju ni sam sebi ne priznaje da ga cijelo vrijeme muči. I on misli o toj pretpostavci, premda su mu misli sve uznemirenije i zbrkanije, jer se približava staroj kući na uglu.

Zar nije moguće da je upravo onaj tko je opljačkao tiskaru stavio plakat na prozorčić? Da je ondje, na tavanu, recimo, načinio svoje skrovište, spremio onamo novac, a možda se i sam sakrio. A plakat? Ako se već prave takve pretpostavke, onda je moguće da je on u plakat zamotao i novac što ga je ukrao, i tako ga iznio na ulicu.

Tomislavu Šijaku misli lete sve brže i brže, sve mu se neuvjerljivije čine vlastite pretpostavke. Jer, već je posve blizu kuće na uglu, a ondje se sve pričinja kao i obično, tako svakodnevno i pitomo na jutarnjem suncu, da mu gotovo dolazi da se glasno nasmije na svoje misli.

Zar tako izgledaju pljačkaške jazbine? Kao austrougarske građevine sa štukaturama? Istom štogod!

Ipak, on zastaje pred ulaznim vratima. Kad je već tu, zašto ne bi pogledao? Ako ni zbog čega drugoga, a ono zbog prozorčića. Možda će vidjeti da se gore nešto popravlja, kreči, pa će bar znati na čemu je. Prvo čita imena na zvoncima kod ulaznih vrata.

Nikoga poznatoga.

Ipak, možda tu stanuje rodbina nekog tko radi u tiskari, pa su tako došli do plakata?

Oprezno, kao lopov, uspinje se on uz tiho i pusto stubište, zagledajući mjedene pločice na vratima, staromodnu dugmad električnih zvona, gravirane proreze za pisma, žute, sjajne kvake, zastakljena vrata, otirače za noge. Nigdje nijednog poznatog imena.

Napokon stiže do vrha. Ondje su smeđa, čvrsta vrata, s ključanicom, ali bez brave izvana. Po njima je prašina.

Tomislav Šijak naslanja oko na ključanicu: vidi se samo neka ispucana drvena površina na koju padaju sunčane zrake, a na njihovu svjetlu pleše prašina.

Zbunjen, polako, jednim prstom, Tomislav Šijak upire u vrata: ona ostaju nepokretna. Zatim gura jače, dlanom, ali i to posve tiho i oprezno. Vrata ne popuštaju; suzdržavajući dah, stoji pred njima i gleda ih. Onda prislanja uho na ključanicu. Trza se.

Zar se to začuo nekakav šum?

Tomislav Šijak brza niza stube, načinivši, tko zna zašto, nezainteresiran izraz na licu. Poput krivca, što više silazi, sve jače ubrzava korak, kao da mu je tko za leđima. Stiže do ulaznih vrata, brzo ih otvara i iskače na ulicu. Je li čuo neka vrata iza sebe?

I dalje zbunjen, polako ide prema tramvajskoj stanici, zatim gleda na sat. Pet i šesnaest, sad će i njegov tramvaj.

- Hej, otkud ti ovdje? - To je Jakov Bobovac. Na njega je Šijak gotovo i zaboravio, nije se pripremio, pa muca:

- Tako... Ustao sam ranije, pratio sam ženu... Bilo mi je rano, pa sam došao pješke jednu stanicu, da ipak idemo skupa.

- Tako - kaže Jakov Bobovac. - Žena ti je otputovala?

- Nije, nego danas je morala ranije na posao, imaju neku inventuru. Ah, evo ga - dodaje Tomislav Šijak, jer se tramvaj približava. Unutra je graja.

- Ah, evo ga - kaže i gospodin Pepčec. - A mi smo se već zabrinuli za vas.

- Ima li što novo? - pita odvjetnik, misleći očito na pljačku.

- Ništa, koliko znam - zbunjeno odgovara Tomislav Šijak.

A zatim, da bi se izvukao: - Petretiću, je li vam bolje ženi?

Ali, Petretić ne odgovara. Samo odmahuje rukom, gestom punom značenja.

Tramvaj juri nizbrdicom. U posljednji čas, Tomislav Šijak diže pogled prema prozorčiću. Ondje više nema plakata, nego staklo blista na suncu. O žutu, mjedenu bravu udaraju sunčane zrake, pa ona svjetluca. A na njoj se vide ljudski prsti.

Petak: prozor

Je li to ludost?

Tomislav Šijak žuri pored tramvajske stanice, pa zalazi pod drvored. Još je ranije nego jučer, tramvaji još nisu ni krenuli, tiho je, jedva da ima koga na ulici, samo automobili prolaze. On odmah odbacuje pitanje što ga je u sebi postavio, znajući da će, ako opet stane o njemu razmišljati, na kraju zaključiti da to doista jest ludost i, možda, odustati. Zato ubrzava korak ne misleći ni na što, pa pazi samo na ritam svoga koraka i što ravnomjernije disanje, kao da je sada najvažnije dobro fizički djelovati i ne umoriti se, a sam ne zna zašto je tako.

Stiže do kuće na uglu, otvara uska smeđa vrata, zakoračuje na stubište. U kući je sve tiho, ni iz jednoga stana ne čuje se šum, svi još spavaju. Tomislav Šijak grabi gore, po dvije stube, kako bi sam sebi oduzeo vrijeme za razmišljanje. Kroz prozore na odmorištima vidi vrtove, krošnje, čuje cvrkut tek probuđenih ptica. I, evo ga pred smeđim, prašnjavim vratima od tvrdoga drva.

Tu ipak zastaje kako bi došao do daha, i da bi oslušnuo. Ništa se ne čuje, a on se nada da se ni sam nije odao zvukom svojega uspinjanja. Onda pruža ruku prema vratima, pa je opet povlači. Razmišlja kako da pokuca, onda se odlučuje za tri kratka udarca, bez velikih stanki između njih. Čuje svoje srce kako bubnja, od uspinjanja, ali i od uzbuđenja. Tihi glas iznutra:

- Mmmmm... - neodređeno mumlja Tomislav Šijak, strahujući da se glasom ne oda. Iznutra se čuje tih, jedva razaznatljiv šum, kao kad bose noge grebu po podu. Tomislav Šijak namješta se tik pred vrata, tako da se kroz ključanicu može vidjeti tek dio njegovih hlača.

Ključ se okreće u bravi, vrata se otvaraju, ali ne odveć široko. Meki mladić gleda u Šijaka izbezumljena, uplašena lica. Vidi se da nije njega očekivao.

Nastaje trenutak tišine.

Onda se mladić trza, pokušava zatvoriti vrata. Ali, Tomislav Šijak je već gurnuo nogu između vrata i praga. Još zadihan, on izgovara samo dvije riječi:

- Crvenokosi neznanac.

Tako su jedne novine nazvale pljačkaša što ga je navodno pazio čuvar laboratorija. U tom času vrata se otvaraju širom i Tomislav Šijak tek sada shvaća kakvoj se opasnosti zapravo izložio. Pognute glave, mladić srlja naprijed, kao da želi pogoditi našega skromnog junaka čelom među oči. Ali, ovaj se uspije izmaknuti, ne sklanjajući ipak nogu iz dovratka. Mladić gubi ravnotežu, pa ispada iz sobe i srlja prema stubama. Onda se ipak uspravlja, još se jedanput osvrće, a zatim se stušti niza stube, onako bos, u potkošulji i trapericama. Za nekoliko sekundi čuje se kako se ulazna vrata naglo otvaraju i zatvaraju.

Uzdahnuvši još dva puta duboko, Tomislav Šijak ulazi. Vrata vode na tavan, pun ropotarije, i s kosim zrakama sunca što se probijaju ispod crijepa, a jedna druga vrata vode u prostoriju u kojoj je njegov prozorčić. On za sobom zatvara vrata, zavrće ključ. U maloj prostoriji je raspremljen ležaj od starih dušeka, špiritno kuhalo, nekoliko praznih tetrapaka za mlijeko, konzerve, karirana košulja, cigarete, novine. I jedan smeđi kartonski kovčeg, vjerojatno s tavana. Tomislav Šijak ga otvara: u njemu, pod listom novina, stoje naslagane novčanice.

Naš junak - koji se sada doista osjeća kao junak - opet ulazi na tavan. Traži ondje po starim stvarima, primjećujući da mu se ruke više ne tresu, posve je pribran, sabraniji no jučer. Napokon, nalazi komad nešto debljega konopca, pa ga namotava oko ruke, zatim odlazi do ulaznih vrata tavana i naslanja se na zid. Puši mu se, ali se ne usuđuje zapaliti cigaretu.

Doista, na stubištu se već čuju koraci. On napeto osluškuje. Hoće li ovamo? Jest, neznani se posjetilac uspinje prema tavanu. Zastao je pred vratima, i Tomislav Šijak čuje ga kako diše ubrzano, zbog uspinjanja. Onda se čuje tiho kucanje na vratima. Polako, Tomislav Šijak struže nogama po podu, kao da korača, a onda, udahnuvši još jednom duboko, otključava vrata. Otvara ih tako da sam ostane iza njih. Posjetilac ulazi.

Naglim pokretom, Tomislav Šijak ga obujmljuje konopcem koji je pripremio, uspijevajući još da nogom zalupi vrata. Dok se čovjek otima, Tomislav Šijak jednom rukom priteže svoje laso, a drugom okreće ključ u bravi. Zatim ga čovjekova noga pogađa u koljeno i on na trenutak popušta konopac, i gotovo padajući oslanja se na vrata.

A onda, sjetivši se onoga što je pokušao učiniti riđokosi, on se baca glavom naprijed. Čovjek se još nije uspio ispetljati iz konopca, pa ga to priječi da eskivira. Šijakova glava ga pogađa u korijen nosa i on ošamućen pada. Premda ga koljeno još jako boli, Tomislav Šijak se baca na nj, priteže konopac, zatim okreće čovjeka na trbuh i dobro mu vezuje ruke, jakim čvorovima što ih je svladao služeći u mornarici. Onda opet okreće svog protivnika na leđa, pa ga zatim uspravlja, da može sjesti. Blijed, krvavih očiju, Jakov Bobovac gleda ga s poda.

Nastaje tišina.

Zatim Tomislav Šijak pali cigaretu i, ne znajući što bi drugo, kaže:

- Kako si saznao? - pita Jakov Bobovac, dahćući još uvijek.

- Pretpostavljao sam. Ti znaš da sam ja već ranije promatrao ovaj prozorčić. Znao sam da je tu tavan, i da je prazan. Onda sam jedanput vidio da tu nekoga ima, da se miče. Ti si primijetio da gledam gore i zato si, neki dan, rekao malome da zastre prozor.

- Prepoznao si plakat?

- Pa da. Ali mi je još sumnjivije bilo to što je plakat sutradan nestao. Opet si vidio da sam primijetio plakat, pa si mu rekao da ga skine.

- I to ti je bilo dosta?

- Jedno s drugim. Pretpostavljam da si ti k njemu dolazio samo ujutro, prije posla, i donosio mu jelo, je li tako? I samo si mu tada i mogao reći što da učini s prozorom, da ga zastre ili da skine plakat. Ti si već jučer sumnjao da ja nešto znam, kad si me vidio na svojoj tramvajskoj stanici.

- A kad si ti posumnjao u mene?

- Ne znam. Možda tek jutros, kad se sve to skupilo. Onda sam se sjetio kako si onoga jutra, kad se saznalo za pljačku, počeo pričati da je to bilo u doba dok si ti spavao. Odmah si ponudio alibi. To što si rekao vjerojatno je istina?

Pobrinuo si se da ti netko bude u gostima, da može posvjedočiti da si spavao. Nekako si se izvukao, možda kroz dvorišni prozor, i otišao s malim u pljačku. Vjerujem da si to uradio zato što samo ti imaš duplikate ključeva. Nisi mu vjerovao, pa ga zato nisi pustio da radi sam.

A gdje je on sad? Pobjegao je. Valjda je mislio da sam ja iz policije i da si ti već uhićen. A zašto ti nisi sam sve izveo? Bilo bi sigurnije.

Jakov Bobovac puši cigaretu koju mu je Šijak, već zapaljenu, stavio u usta. Uzdiše:

- Mene čuvar poznaje. Bio sam vani, na ulici, da odmah uzmem ključeve i lovu.

- Ali njega je čuvar ipak vidio. A što bi bilo da ti je mali kidnuo odavde, u vrijeme kad si na poslu?

Jakov Bobovac sjetno se smiješi i odmahuje glavom, kao da se čudi što onaj tko ga je nadmudrio ne razumije tako obične stvari.

- Ne bi se usudio. Znam gdje bih ga našao, a znam i neke stvari o njemu. Osim toga, ja sam svoj dio love već spremio.

- Ti si pronašao ovo skrovište? - pita još Tomislav Šijak.

Jakov Bobovac sliježe ramenima:

- Pa stanujem u susjedstvu.

Nastaje tišina. Sunčane zrake se probijaju kroz prozorčić, njih dvojica razgovaraju u sjeni. Izvana se čuju zvuci prometa.

Onda Jakov Bobovac kaže: - Hoćeš li ovo iz kofera?
Križaljka
Ali, Tomislav Šijak ga ne sluša. S rukama na leđima, on prilazi prozorčiću. Napokon ima priliku da baci pogled kroza nj. Kestenove grane svijaju se nadohvat ruke. Lijepo je, ljepše no što je mislio. Čuju se kočnice tramvaja i plava se kola zaustavljaju na stanici. Tomislav Šijak ugleda staro društvo u prikolici. Kraj prozora sjedi Petretić, blijed, s plavim podočnjacima. Na sebi ima tamno odijelo i crnu vrpcu oko rukava.

Da se junak ove priče zvao drugačije, vjerojatno ne bi bilo ni nje ni njega, naime, ni priče ni junaka.

A on se zvao Izidor Topličan. Netko tko se zove Izidor mora računati na sasvim različit život od nekoga drugoga, kome je ime Ivan, Petar, Josip, Mato ili, u novije vrijeme, Davor, Damir, Goran ili Zoran. Ne samo da će jednom Izidoru uvijek krivo upisivati ime u dokumente, pa će se morati naprezati da ga izgovori glasno, ne bi li ga razumjeli službenici po šalterima, ne samo da će se svi u školi i u vojsci mučiti da to ime nekako skrate, a sve će se opet - kad u tome ne uspiju - završiti na nekom nadimku koji s imenom nema nikakve veze, nego će taj i takav Izidor biti prisiljen na sasvim drugačiji odnos prema sebi i svojoj okolini nego neki Stjepan, Zvonko, Drago, Mirko ili Ante.

Svaki će Izidor tako, mnogo više nego drugi ljudi, razmišljati o tome koliko je čovjek određen imenom koje mu je slučajno dano, pa će nastojati naći dodirne točke među nosiocima istoga imena, trudit će se da sve ljude nekako klasificira i svrsta po kriteriju imena: najprije će podijeliti čovječanstvo na posjednike čestih i imaoce rijetkih imena, a onda će, u tim velikim skupinama, stvarati male podgrupe, nastojat će utvrditi po čemu su međusobno slični svi Vjekoslavi, svi Miroslavi ili svi Krešimiri, i nerijetko će zaključiti da između imena i karaktera postoji neka stalna veza.

Uz to, jedan će Izidor biti i društveno drugačije određen od nosioca nekog običnog imena. Jer, što, na primjer, znači nekome Milivoju da sretne svojega imenjaka? Možemo slobodno reći: malo ili ništa; ta toliko je Milivoja na ovome svijetu! A Izidor će, kad sretne drugoga Izidora, uvijek osjetiti prema njemu neku osobitu sklonost, neko zajedništvo ili bar potrebu da se uvjeri kakav je to čovjek, je li njemu samome po nečemu sličan, zašto je dobio ime Izidor. Budući da su tako rijetki, Izidori su nužno upućeni na zajedništvo, kao stranci u tuđoj zemlji, kao esperantisti ili numizmatičari koje veže zanimanje za istu stvar ili zajednički hendikep. Izidorima je ime neka vrsta hobija, znak pripadnosti odabranoj skupini.

I sad, tako je bilo i s Izidorom Topličanom koji je svojim postojanjem - svojim izidorstvom - glavni uzrok ove priče. Stvar je u tome da je on - osjetljiv na svoje ime i na svaku njegovu pojavu - odjednom, s jeseni 1973. godine, počeo na to svoje ime sve češće nailaziti, nalaziti ga napisana. A to nije bio običan susret, jer je Topličan ime Izidor nalazio po križaljkama u enigmatskim časopisima. Razmišljajući često o svome imenu (koje je dobio po ocu), bio je iznenađen (slobodno može reći: ugodno) kad je u križaljkama na pitanje "muško ime" izlazio odgovor IZIDOR.

Valja znati da je Izidor Topličan bio pasionirani enigmat, i to i aktivni i pasivni, ako je dopušteno tako reći. On, naime, nije samo rješavao križaljke, rebuse, šarade, labirinte, skrivalice, logogrife i zagonetne posjetnice, nego ih je i sastavljao i bio je revan suradnik većine naših enigmatskih listova, pa je čak imao i titulu zagonetača B kategorije, te je zato uz njegovo ime - onda kad je potpisivao svoje radove - stajala i kratica zB. Njegova soba u maloj kući u Pazinskoj ulici, na Trešnjevki, gdje je živio s majkom i sestrom, bila je prepuna enigmatskih časopisa. Listao ih je, njima se bavio popodne, kad bi se vratio s posla, i to mu je odnosilo velik dio vremena, pa tako nije imao baš mnogo prijatelja. Uz to, njegova ga je pasija stajala i novca, jer je valjalo kupiti enciklopedije i priručnike, koji osobito dobro dođu onda kad križaljka dospije u slijepu ulicu, pa valja posegnuti za kakvim nepoznatim otočjem na Tihom oceanu ili za kopljem starih Germana. Samo se po sebi razumije da Izidor Topličan nije imao ni djevojke, premda još nije bilo kasno; ipak, nije se mnogo ni trudio, ako ćemo pravo.

Slučaj sa sve češćom pojavom njegova imena u križaljci trebao je vremena, dok se razotkrio u svojoj čudnovatosti i svome primamljivom, engimatskom sjaju. Netko drugi - neki Vladimir, Mladen, Hrvoje - ne bi nikada uočio svojega imena, ni da ga nalazi svaki dan u svim križaljkama koje riješi, a Izidor Topličan uočio je već prvu, premda ju je smatrao slučajnom. Ipak, obuzeo ga je ugodan val topline, nastojao je odgonetnuti inicijale kojima je križaljka bila potpisana, prisjećajući se znanaca-enigmata, ali nije otkrio ništa.

A već u sljedećem broju - a bio je kraj listopada - opet se u jednoj križaljci (u jednome od takozvanih zadanih likova) tražilo muško ime od šest slova, i Izidoru Topličanu srce je zaigralo. I doista, to ime bilo je opet IZIDOR. Ovaj put nije ispod križaljke bilo ni inicijala.

I tako je počelo. Svaki tjedan javljalo se ime IZIDOR, uvijek samo u jednoj križaljci, uvijek u nekoj od onih manjih, koje sastavljaju čitatelji, a ne iskusni zagonetači. Nakon pete ili šeste pojave svoga imena, Izidor Topličan je bio siguran da se više ne može raditi o slučaju i da cijela stvar ima i neku pozadinu, možda i takvu koja se tiče nekakvoga drugog Izidora, njegova imenjaka; a to mu je opet bio novi razlog za znatiželju. Napisao je pismo uredništvu časopisa, moleći da mu jave tko je autor tih i tih križaljki u tim i tim brojevima, jer nije ni sumnjao da se radi o istoj osobi. U redakciji su bili ljubazni i ažurni, pa je dobio odgovor već za nekoliko dana.
Rebus
Pisali su mu da su križaljke djela raznih autora, a da su poslane iz nekoliko različitih gradova.

-Putuješ? - upitala je sestra jedne nedjelje.

-Vraćam se večeras - rekao je Izidor Topličan.

-Kamo ćeš? - upitala je majka.

- U Viroviticu - odgovorio je naš junak.

Razumije se, Izidor Topličan putovao je zbog pojavljivanja svojega imena u križaljkama. To i nije bilo teško pogoditi: priča je nemoguća bez Izidora, Izidor je nezamisliv bez enigmatike.

-Imaš tamo mačku? - upitala je sestra.

-Čuvaj se - rekla je majka.

A Virovitica? Zašto je naš junak putovao baš u Viroviticu? Ni za živu glavu ne bi on to nikome bio otkrio, jedva da je to i sam sebi priznavao, toliko je smjela bila njegova pretpostavka, pa nije znao treba li da priželjkuje da je ispravna, ili da se toga pribojava, i sav je treperio od svetoga enigmatskog nemira.

Stvar je u tome da on bijaše toliko pasioniran enigmat, te mu nisu bile dovoljne samo križaljke u specijaliziranim časopisima, nego je tragao uvijek za svježim materijalom, pa je tako kupovao i mnoge dnevne i tjedne novine i u njima rješavao križaljke, analizirajući ih svagda sa stručne strane. A kad je već kupovao novine, on ih je pozorno i čitao, nije nikada propuštao da barem preleti naslove. Tako se dogodilo da je, u doba kad se njegovo ime stalo redovito javljati u križaljkama, njegovu pozornost privukao još jedan niz posve nesvakidašnjih događaja, o kojima se i inače dosta govorilo, na radnome mjestu, u brijačnici i u samoposluživanju.

Riječ je o seriji pljački do kojih je došlo toga proljeća, u nekih pet-šest navrata, po raznim mjestima diljem zemlje. Zanimljivo je u tim pljačkama bilo što su se sve odigrale na isti način, u sličnim trgovinama, u podjednako doba dana, i gotovo uvijek petkom ili subotom. U nekom bi zlatarskom, urarskom, kujundžijskom ili kojem drugom dućanu u Vinkovcima, Gospiću, Crikvenici, Osijeku, Bujama ili drugdje, u času kad bi majstor (najčešće privatnik) bio sam, iznenada nestalo struje. Međutim, u dućan bi tik prije toga ušao nekakav čovjek, pa bi zatražio da mu majstor nešto pokaže, kakav prsten, sat ili naočale. U tome bi se času svjetlo ugasilo, neznana bi se mušterija stala hitro kretati po radnji, skupljajući stvari i novac. Obično bi majstor dobio i po glavi. Za nekoliko trenutaka sve bi bilo gotovo i zagonetni bi kupac nestajao. To je bilo sve i tako se to zbivalo svaki put. Istraga je malo što mogla učiniti, pa čak ni upotreba fotorobota nije donijela ploda, jer pljačkaša nitko nije poznavao. On je, očevidno, prvi put bio u tome mjestu, pa ga nitko nije ni zapazio.

Kako je došlo do toga da Izidor Topličan poveže pojavljivanje svoga imena u križaljkama i te pljačke? Suvišno je i reći da je on bio strastveni čitatelj kriminalističkih romana, ali čak ni to ne objašnjava tako smjelu pomisao. Tek, ona je bila tu, a neke su je pojedinosti odmah na početku i potkrijepile, pa je se naš junak više nije mogao riješiti. I sada, dok se truckao u vlaku što staje na svakoj stanici, među okićenim ljudima što su pjevajući hitali na svadbu u neko selo iza Virovitice, dok su ga nutkali šljivovicom iz boce koja je, na stari način, bila začepljena klipom kukuruza, on je još jedanput analizirao u sebi cijelu situaciju.

Prvo ga je ohrabrila činjenica da enigmatski list izlazi četvrtkom, a pljačke se zbivaju preko vikenda. Tako je došao na pomisao da ime IZIDOR u križaljci zapravo nije ništa drugo nego šifra, poruka kojom pljačkaši jedni drugima daju signal za razbojstvo. Pri tome nije bilo važno da poruka bude objavljena uvijek na istome mjestu u listu, pa čak ni to da bude uvijek u istom časopisu (odmah je odbacio pomisao da bi uredništvo bilo upleteno), važno je bilo samo to da se pojavi ime IZIDOR, koje je dostatno, neobično da ne dođe do zabune, kao što bi svakako došlo s nekim svakidašnjim imenom, kao što je Branko ili Božo.

U vlaku, Izidor Topličan izvadi opet križaljku koja je izašla u četvrtak i stade je pomno analizirati. Odmah mu je bilo jasno da samo ime nikako ne može biti dovoljno za dogovor. Ako zločinci žele potpunu konspiraciju, onda se ni o detaljima ne dogovaraju drugačije nego preko križaljke, jer bi se i signal za akciju mogao dati nekako drugačije, recimo telefonom.

Analiza je odmah dala rezultat, ili se bar tako činilo Izidoru Topličanu; trebalo je samo znati na pravi način povezati riječi u križaljci. U prošlom je broju, u četvrtak, pod jedan vodoravno izlazilo VIROVITICA. Naš junak je pomislio da će ostali podaci biti vezani uz ime IZIDOR (koje više nije tako jako osjećao kao svoje). Doista, kad je u nedjelju ujutro pročitao u novinama da je pljačka izvršena u Virovitici, pažljivo je analizirao riječi koje su u križaljci bile oko imena. Riječ IZIDOR nalazila se pod 13 okomito, sasvim na lijevom rubu križaljke. Iz nje se, na slovo Z, nastavlja riječ ZAPAD. Shvatio je da je to strana ulice ili trga. Iz slova P u riječi ZAPAD nastavlja se riječ PETAK. To je bio dan akcije, a datum nije bilo potrebno precizirati. Trebalo je sada vidjeti o kojoj je ulici ili trgu riječ. Na slovo K u riječi PETAK tražilo se ime hrvatskog književnika od pet slova. Izašlo je KOSOR. Sad je Izidor Topličan tražio od te riječi. I doista, na slovo S u riječi KOSOR izlazio je broj SEDAM. To je bilo sve.
Skrivalica
Ali, u novinama je bila samo bilješka da se pljačka ovaj put dogodila u Virovitici, ali nije bilo ni sata, ni ulice, ni imena opljačkanog majstora. Izidor Topličan putovao je da sve to provjeri. Krovovi Virovitice, lijepoga grada, već su se nazirali. Naš junak potegne iz ponuđene boce dobar gutljaj šljivovice, a svadbari ga potapšaše po ramenu.

-Siguran si da nemaš temperaturu? - upitala je majka jednoga dana, kod kuće, u Pazinskoj.

-Kit se zaljubio - rekla je sestra.

-Pustite me na miru - kazao je Izidor Topličan.

- Što je s tobom, sine, priznaj mami - brinula se majka.

-Slabo izgledaš, govoriš u snu. Mogao bi malo manje čitati.

Izidor Topličan otišao je u svoju sobu. Naravno, on je čekao četvrtak, čekao ga je nestrpljivije no ikad, gotovo da više i nije rješavao križaljke, samo što je svaki dan pažljivo pregledavao naslove u crnoj kronici, da mu ne promakne koja pljačka. On je odlučio da slijedećoj i sam pribiva.

Bilo je jedno pitanje koje ga je jedno vrijeme mučilo: što ako onaj među pljačkašima (bio je siguran da ih ima više) koji sastavlja križaljke, pogriješi, pa stvar propadne? I, još više: što će se dogoditi ako redakcija ima više materijala, pa ne uvrsti pljačkašev rad? Utješio se mišlju da pljačkaši ne komuniciraju drugačije nego preko križaljki, pa im zato nije nužno da razbojstvo načine baš svakoga tjedna. Jedan od njih izabere žrtvu, sastavlja križaljku i šalje je časopisu. Nije uopće važno da križaljka odmah izađe: onda kad se pojavi, bit će i pljačka, jer ništa drugo nije potrebno planirati, rokova nema.

Izidor Topličan okružio se, zatvoren u svojoj sobi, starim brojevima enigmatskog časopisa. Nakon povratka iz Virovitice sve ih je proanalizirao, da bi što bolje shvatio sistem. U Virovitici je - samo se po sebi razumije - doznao da je pljačka bila u Kosorovoj ulici, u jednoj zlatarni, u sedam sati onoga petka. Kad je to otkrio, naš junak je otišao u hotel i ondje se dobro najeo, jer ga je spopala glad, a da ni sam nije znao je li to od sreće ili od strepnje, a naočale su mu se stalno maglile. Sad je uspoređivao stare brojeve časopisa sa starim brojevima novina, i uvijek se sve poklapalo: četvrtkom časopis, u njemu križaljka, u križaljci ime IZIDOR i ime grada, a uz to još i podaci: sedam sati, zlatar, urar, osam sati, sjever, istok, a jednom je ime IZIDOR bilo napisano i sa S, jer se radilo o suboti. Nije bilo sumnje, sve se poklapalo.

Sada je samo trebalo čekati četvrtak. Naš junak pokušavao se razonoditi, odlazio je u kino, šetao, čitao romane i ostavljao ih, gledao televiziju, stalno u tremi. Pitao se odakle mu hrabrost da se pokušava nositi s takvim kriminalcima koji su dovoljno oprezni da šalju križaljku uvijek iz drugoga grada, pod različitim imenima. I čekao je četvrtak.

I četvrtak je došao, časopis je izašao. Razumljivo je da se Izidor Topličan prvo pozabavio onim križaljkama u kojima se tražilo muško ime. U nekoliko se navrata razočarao: Aram, Vilim, Velibor; odmah je hitao dalje. Napokon, evo ga: u jednoj maloj, vrlo jednostavnoj križaljci, izašlo je: IZIDOR. Križaljka je bila tako mala daje u nju stalo jedva išta drugo osim najnužnijih podataka za pljačku. Odmah je pohitao da riješi sve. Ne treba ni spominjati koliko je bilo njegovo uzbuđenje kad je vidio da se na riječ IZIDOR nastavlja, od slova Z, riječ ZAGREB.

Grozničavo je rješavao dalje. Na slovo R u riječi ZAGREB nastavljalo se Rački, na slovo I u toj riječi ISTOK, na slovo S u riječi ISTOK riječ SMIČIKLAS, na jedno S u toj riječi riječ SEDAM, a na drugo S riječ SUBOTA. Istočni ugao Smičiklasove i ulice Račkoga, u subotu u sedam sati. Naš junak odjurio je odmah onamo vidjeti kakav je to dućan i gdje bi se sam mogao sakriti. Bio je to zlatar. Sad je valjalo čekati subotu.

U subotu se probudio u zoru, svakoga punog sata namještao je uru po radiju, već u šest bio je na mjestu događaja. Sipila je kišica, Izidor Topličan skutrio se na drugoj strani ulice, piljeći prema zlatarnici toliko da su mu oči zasuzile. Djeca iz poslijepodnevne smjene grajala su idući iz škole, promicali su ljudi žureći prema središtu grada, obližnji kiosk svijetlio je u sjeni krošanja koje su se, gole, pod kišom, caklile kao nalakirane.

Bližilo se sedam sati. Malo je ljudi ulazilo k zlataru, rijetki su zastajali pred izlogom. Minutu prije sedam, Izidoru Topličanu srce se umirilo, počeo je pravilnije disati, bio je uvjeren da pljačkaši više neće ni doći. Jedva da je obratio pozornost na veliki kišobran što se sklopio pred zlatarnicom, jedva da je zapazio siluetu čovjeka što je ušao. Onda, odjednom, svjetlost se unutra ugasi. S nevjericom, Izidor Topličan stajao je nekoliko trenutaka na mjestu. Nije bio točno isplanirao što će učiniti kad se sve to dogodi.

Onda je potrčao. Morao je zastati, jer mu se ispriječio prvo jedan, pa onda drugi tramvaj. Kad je stigao na drugu stranu ulice, upalilo se nekakvo malo svjetlo u zlatarnici, pa je zato opet stao. Onda je izletio zlatar, zapomažući. Izidor Topličan nije ni vidio kad je pljačkaš nestao, vjerojatno zbog tramvaja. Pogledao je još jedanput zlatara, a zatim se uputio prema Jurišićevoj, slegnuvši ramenima. Valjalo mu je pričekati do iduće prilike.

Hodao je polako, razmišljajući, diveći se savršenstvu pljačke. Lica prolaznika promicala su kraj njega, a da ih nije ni primjećivao. Ipak, jedan tamnoputni lik sa crnim brčićima pred kinom blizu Petrinjske privuče njegovu pozornost. Čovjek je već zamicao u predvorje, hitajući prema ulazu u dvoranu.
Šarada
-Gle - reče Izidor Topličan sebi. - Otkud ovaj ovdje?

-Druškane moj - rekao je Izidor Ban, urar, jednoga četvrtka navečer - sve je to skupa meni malo sumnjivo.

-Bojiš se? - upitao je Izidor Topličan. - Pa bit će tu tvoj bratić.

-Ne bojim se ja za sebe - rekao je urar, zaključavajući vrata svoje radionice, u Okićkoj ulici, na Trešnjevki. - Nego, sve me je strah da ne skočimo za vrat kakvome nedužnom čovjeku koji s tim nema nikakve veze. Da ti pravo kažem, čast tebi, dakako, ali meni to sve još zvuči nevjerojatno.

-Čekaj, imenjače - rekao je Izidor Topličan i počeo objašnjavati uraru sve ispočetka, dok su polako, obilazeći lokve, išli ulicom ispod kišobrana, a asfalt je svjetlucao ispod njihovih nogu, i dok su uz prozor bifea ispijali kavu.

Još je jedanput naš junak objasnio uraru kako su se pljačke zbivale, još mu je jedanput pročitao vezu između imena IZIDOR, koje je i urar nosio, i razbojstava, izvukao je iz džepa svežanj starih brojeva enigmatskog časopisa i podnio ih obrtniku pod nos, upro je prstom u kritična mjesta u križaljkama i natjerao prijatelja da se sam uvjeri. Urar je zamišljeno kimao, gledajući kroz izlog u kišu.

Onda je Izidor Topličan još jedanput opisao ono stoje vidio one kišne subotnje večeri na uglu Smičiklasove ulice, ispričao kako mu je lupež za dlaku izmakao. Zatim je došao na najvažnije, na svoj susret s crnokosim tipom s brčićima, ispred kina.

- Razumiješ li - govorio je naš junak - on živi u Puli. Sjetio sam se odmah da sam ga vidio na jednoj skupštini enigmatskog društva, prošle godine u Karlovcu. Sjedio je do mene i ništa nije govorio, a pri glasanju je uvijek bio uzdržan. On je isto zagonetač, mislim da ima i kategoriju.

-Da, ali to što si ti njega sreo, još uvijek ne dokazuje da je sudjelovao u pljački.

-A što radi u Zagrebu, baš u subotu?

-Došao čovjek poslom.

-U subotu? Čuj, imenjače - uzbudio se Izidor Topličan

-ako mi ne želiš pomoći, još ti nije kasno da odustaneš.

-Dobro, de, ne ljuti se. - Urar je i dalje gledao kroz izlog.

-Nastavi.

-Evo ti: danas je izašla križaljka, na redu je Bjelovar, Gajeva ulica, sedam sati, zlatar, petak. U subotu ćeš čitati u novinama da je tamo bila pljačka. Namjerno sam ih pustio još jedan tjedan, bilo bi sumnjivo da budu jedno za drugim u Zagrebu.

-Budi malo jasniji - zainteresirao se urar, Izidor Ban.

-Slušaj me, imenjače - rekao je naš junak, stavljajući obrtniku ruku na rame s izidorskom povjerljivošću. - Postavit ćemo im klopku. Evo, vidi. - Izvadio je iz džepa čist, uredno presavijen papir. -Ja sam sastavio križaljku. U njoj je, evo, pod osam vodoravno, ime IZIDOR. Na slovo Z u imenu nastavlja se ZAGREB, na slovo O OKIĆ, iznad slova R u riječi IZIDOR nalazi se riječ GRAH, a iznad slova D SEDAM. To S u SEDAM ujedno je i početak riječi SUBOTA. Tu su svi podaci, ne može promašiti.

-Dobro si to smislio - rekao je urar bez oduševljenja.

-Ipak, ne treba biti prevelik optimist - krivo je protumačio njegove riječi naš junak. - Može se dogoditi i da ne uspije.

-Dabome - prihvati urar. Što ćeš ako ti križaljku ne i objave?

-Mislio sam na to. Otići ću sutra u uredništvo, razgovarat ću s glavnim urednikom... Objasnit ću mu stvar.

-Misliš da će vjerovati?

-Mora. Ako ništa drugo, zbog enigmatičarske solidarnosti. Zamolit ću da svakako objavi moju križaljku, a njihovu baci, a i da bude u blizini kad budemo tu stvar izvodili. Usput ću se raspitati o onome tipu iz Pule. Oni vjerojatno imaju njegovo ime i adresu. Ako ne uspijemo, pratit ćemo kasnije njega, sigurno će nas nekamo dovesti.

-Zgodno - reče urar. - U policiju nisi išao?

-Bit će nam dosta i tvoj bratić, kao službeno lice. Nego, mene zabrinjava druga stvar, naš plan možda ima jedan ozbiljan nedostatak, ali to ne možemo znati prije nego što ga iskušamo.

-Tako? - reče urar.

-Da. Cijela nam stvar propada u slučaju da samo jedan čovjek, recimo taj tip iz Pule, sastavlja križaljke. U tom će slučaju on, kad vidi moju križaljku, odmah znati da se radi o triku i dat će znak za uzbunu. Ali, ja pretpostavljam da križaljke sastavljaju najmanje dvojica: onaj koji zapazi zgodnu žrtvu, sastavi križaljku i objavi je. Tako će u našem slučaju svaki od njih misliti da je križaljku sastavio drugi.

-Tako - reče urar. - Druškane, ti si mi nekakav filozof, sad tek vidim.

Izašli su iz bifea, kiša je još sipila. Rijetko, suho lišće jako je odzvanjalo pod udarcima kapljica, čak i usprkos zvucima ulice. Hodali su polako, bacajući poglede u krčme, buregdžinice, osvijetljene izloge, zagledajući žene što su prolazile.

-Nema nikakve opasnosti - počeo je opet Izidor Topličan. Treba ih pustiti da počnu, da budemo sigurni da su to oni, pa ih tek onda smotati.

-Kako to misliš izvesti?

-To je moja briga - reče naš junak. - Ako dopustiš, u subotu ću ja biti urar Izidor Ban.

-Hm - reče pravi urar.

Hodali su dalje, kiša je blago i umirujuće tuckala po kišo branu, a dva prijatelja, dva Izidora, bili su pod tim kišobranom još više povezani, još više saveznici.

-Onda? - upitao je Izidor Topličan. - Vrijedi?
Labirint
- Neka bude - rekao je Izidor Ban namrštivši se. - Ali, da znaš, to je samo zato što smo imenjaci, Izidore.

Da, došla je napokon i subota, došao je i čas da se u križaljku upiše posljednje slovo. Izidor Topličan sjedio je sam u urarskoj radnji, vani je bio mrak, opet je kišilo. Jedva se vidjelo kako rijetki prolaznici promiču slabo osvijetljenom ulicom, ni tramvaji se iz daljine nisu čuli, sve je bilo prigušeno. Unutra je bilo toplo, nekako intimno i zaštićeno, kao da se na tome tako ugodnom mjestu nikome ništa gadno ne može dogoditi. A opet, Izidor Topličan je očekivao da se susretne s opasnošću, i zato je bio živčan. Na oku je imao urarsko povećalo, u lijevoj ruci jedan otvoren ručni sat, a u desnoj olovku. Zašto olovku? Naravno, on je, da smiri napetost, rješavao križaljku.

Bojao se jedino da ne uđe kakva bezazlena mušterija i sve pokvari. Bilo je već šest sati i pedeset pet minuta, i Izidor Topličan je znao da pljačkaš čeka negdje u blizini, da vreba, da ga gleda kroz osvijetljen izlog, da neće ući dotle dok ne bude sasvim siguran da nema opasnosti. Kazaljka otvorenog sata u njegovoj ruci (njegova vlastitog sata) polako se primicala broju dvanaest.

Kada ga je već bila malo i prešla, vrata se polako otvoriše, na pragu zastade visok čovjek s naočalama, aristokratskog izgleda, u kišnom ogrtaču i tamnome šeširu. Nije bilo sumnje da je to pljačkaš. Ipak, Izidoru Topličanu je laknulo, zato što je sve napokon počelo, a i zato što se pribojavao da u dućan večeras ne uđe tip iz Pule.

-Dobro veče - pozdravi čovjek.

-Izvolite - zausti naš junak sigurnim glasom i ustade.

-Trebao bih remen za sat - reče neznanac i sasvim se približi pultu. Izidor Topličan se naže i zagleda u vitrinu s remenjem. Reče:

-Kožni? Pleteni? S podlogom? Bez podloge?

-Pa... - reče neznanac. U tom času svjetlo se ugasi. Istog časa, Izidor Topličan odskoči od pulta, a po staklu tresnu neki tvrd predmet, staklo puče na komadiće.

-Promašaj! - uzviknu Izidor Topličan radosno, već kod vrata. - Drago mi je da smo se sreli. I ja sam enigmat. - Dok je čovjek u mraku srljao prema njemu, on okrene ključ u bravi i odskoči od vrata, skloni se uz jednu od vitrina. U tom času svjetlo se upali.

-Dobra večer, još jednom - reče Izidor Topličan, smiješeći se. Čovjek je, izbezumljen, stajao na sredini dućana, s palicom u ruci. U tome času otvoriše se stražnja vrata. Na njima je stajao crnomanjasti tip s brčićima. Prvi pljačkaš naglo živnu, ali zatim spazi urarova bratića u uniformi, s pištoljem uperenim u leđa crnokosog brkajlije.

-A, poštovanje, kolega - reče naš junak tipu iz Pule.

- Što je to puklo? - upita urar.

-Sitnica, ovo staklo, nema štete - reče Izidor Topličan, motreći na razbojnike. Oni su stajali gledajući čas jedan drugoga, čas policajca koji je, pri svakom njihovu pokretu, sijevao očima kao da će svakog časa pripucati. Naredio je dvojici da stanu licem uza zid. Kad oni to učiniše, namjesti se iza njihovih leđa.

-Eto, vidiš - reče. - Samo pametno. U tom času začu se kucanje na vratima.

-Tko je?

-Policija, otvaraj! - odgovoriše kratko.

Bila su dvojica policajaca u odorama i jedan u civilu. I s njima još jedan čovjek.

-Već - reče Izidor Topličan.

-To sam ja... - reče urednik enigmatskog časopisa. - Čim se svjetlo ugasilo. Već sam objasnio drugovima...

Civil potapša po ramenu urarova bratića, dade znak dvojici u uniformama. Oni natakoše razbojnicima lisice. Onda se civil okrene Izidoru Topličanu:

-To ste vi? Čujem da je to neka priča s križaljkama? Preko njih su se dogovarali kako će? Zašto baš preko križaljki?

-Radi konspiracije - reče Izidor Topličan kojemu su tek sada koljena počela klecati. Oni vjerojatno žive u dva posve različita i udaljena grada. Ne vjerujem da postoji netko treći.

-Da, ali zašto baš križaljke, zar nisu mogli i drugačije?

-Siguran sam da oni imaju svoja sasvim normalna građanska zanimanja i da nikada nitko ne bi posumnjao u njih - reče Izidor Topličan sjedajući. Telefona možda ni nemaju, a dopisivanje je opasno, jer, ako bi se na nekoga od njih posumnjalo, mogao bi se tko sjetiti i odakle mu stiže pošta. A iz križaljke se sve vidi: mjesto, vrijeme, dan.

-Nije loše - reče civil. - Dalje?

-Oni se svakako nisu susretali. Došli su u grad svaki sa svoje strane, malo prije pljačke, ne bi se sastajali, i otišli bi kad bi obavili stvar. Jedan bi upao u radnju, a drugi bi, prolazeći, zavrnuo osigurač u veži i odmah nastavljao dalje, ne čekajući ishod. Vjerojatno su radili naizmjence jedno i drugo. Novac su možda ostavljali na dogovorenom mjestu, uvijek istom. Radili su preko vikenda, da nitko ni ne primijeti da ih nema u njihovu mjestu.

-Točno - reče jedan od policajaca pregledajući doku mente. - Pula i Varaždin.

-A kako ste vi to sve izveli?

-Ja sam sastavio križaljku i poslao je u časopis, urednik ju je objavio. Ja sam bio urar, a Izidor i njegov bratić čekali su u veži. Kad je ovaj crni pružio ruku prema osiguraču, oni su ga onemogućili. Onda su ipak na trenutak izvadili osigurač, da ovaj u radnji ne primijeti da nešto nije u redu. Onda su, odmah zatim, ponovno uvrnuli osigurač, da ovaj ne stigne ništa učiniti. I upali su ovamo. To je sve.

-I sve ste to prokljuvili rješavajući križaljke?

-Da.

-Vidite li što znači enigmatika - uzvikne urednik enigmatskog časopisa.

-Dođite, idemo svi u postaju - reče šef. Odmahivao je glavom. - Križaljke, kažete, križaljke, a?

Izidor Topličan prebacio je svome imenjaku ruku preko ramena i tako su izašli van. Vani je sipila kišica.

-Za ovo ćeš sigurno dobiti A kategoriju - reče urednik časopisa.

Bit ćeš zA!

Jer, da nije bilo križaljki... A tek da nije bilo imena... - odgovori naš junak.
3. priča Doživljaji jednog abonenta
Jer doista, da se on nije zvao Izidor, ne bi bilo ni njega, ni priče.

Samci su tako osamljeni zato što je sve što rade društveni čin. Za njih ne postoji razlikovanje privatnoga i javnog života, jer oni najčešće i stanuju po dvojica zajedno: tako su prisiljeni misliti o takvim stvarima kao što je diskrecija, poštenje i prijateljstvo i onda kada leže u postelji, jedu ili se služe kupaonicom. Zato samci izmišljaju razne smicalice, da bi tu neprestanu javnost svoga života nekako smanjili, stvaraju situacije u kojima će ona postati gotovo nevidljiva. Tako je postupao i Alojz Pokupec, nastavnik gimnastike, koji je stanovao na Trešnjevki zajedno s jednim studentom. Eto, na primjer, u prehrani: dugo je on tražio mali lokal u kojemu će ga ljudi poznavati, u kojemu će se moći osloniti na konobara pri izboru jela, u kojemu će rezanci u juhi biti domaći, što u takvim prilikama nipošto nije najmanje važno. I napokon ga je i našao, u svome kvartu, u blizini Remize, pa se tu abonirao i svakog dana dolazio na objed. Ali, ni to mu nije bilo dovoljno, nije mu, naime, bilo dosta intimno, pa je iz toga malenog privatnog lokala nastojao izvući najviše domaćeg ugođaja što je bilo moguće.

Zato je dolazio na objed kasno, tek poslije četiri sata, kada bi lokal bio gotovo prazan, kad bi kuharice već bile otišle i kad bi radio samo stari konobar Franjo, koji je specijalno za njega ostavljao bolje komade mesa. Tada se Alojz Pokupec osjećao kao kod kuće ili, u najgorem slučaju, kao da je došao u posjet nekim dobrim znancima pred kojima može biti posve otvoren i pred kojima nisu potrebne nikakve ceremonije niti prenemaganja.

Tako je bilo i onoga proljetnog dana kad počinje ova priča: Franjo ga je ljubazno dočekao podigavši pogled s novina u kojima je, po običaju, čitao sudsku kroniku, pa su se malo zadržali kraj šanka, dok je Alojz Pokupec popio svoju rakijicu.

- Opet ste sami, Franjo?

- A, sam sam, eto, što ćete, mene uvijek ostave ovako. Računaju: Franjo može, njega ne čekaju djeca, a sa svojom starom se dosta narazgovarao za ovih trideset godina. I imaju pravo.

Tako je Alojz Pokupec sjeo za svoj stol u uglu koji je bio prazan, kao i većina drugih, a Franjo mu je donio juhu s domaćim rezancima, pa je sjeo kraj njega i malo su razgovarali, gledajući na ulicu na kojoj bijaše malo prolaznika. U lokalu je, osim njih, sjedio još jedan stariji čovjek, umirovljenik, koji je redovito dolazio i kojemu se Alojz Pokupec ljubazno javio, pa dvije žene tridesetih godina, očigledno samice i sustanarke; svi su se oni ponašali kao kod kuće, razgovarali su glasno, odlazili do prednje sobe u kojoj je bio šank i WC, točno znajući gdje je što. I, bio je tu još jedan čovjek izrazito crne kose, kojega je Alojz Pokupec vidio prvi puta. Taj je jeo zamišljeno gledajući preda se.

- Ovo je novi gost, Franjo? - upitao je Pokupec tiho.

- Nov. Sigurno je slučajno navratio. Nije ga mnogo zanimalo što ima za jelo, rekao je da mu donesem bilo što. Vidite ga kako jede, sigurno ni ne zna što mu je u tanjuru.

Doista, čovjek je jeo preko volje, zapravo, više je pomicao priborom jelo po tanjuru, kao da čeka da mu se pojavi tek, ili kao da ima neki drugi, važniji razlog da sjedi tu, u tome malom lokalu nad domaćom hranom na koju je vlasnik s pravom bio ponosan. U tome času, kao da je osjetio da razgovaraju o njemu, čovjek je podignuo glavu i zagledao se prema njima, tako da se Franjo pokrenuo kao da će ustati, misleći da je gostu nešto potrebno. Ali, ovaj nije ništa rekao, samo mu se pogled odjednom ukočio. Zatim je tiho, ali vrlo bolno jauknuo, pa se srušio sa stolice, udarivši jako glavom o pod. Ostao je ležati u kutu, na leđima, nepomičan i, kako se činilo, ne dišući.

U lokalu je nastala strka. Najviše se zbunio Franjo, konobar koji za trideset godina rada nije imao nikakva incidenta. Najprije se uplašio za sebe. - Eto - rekao je.

- Znao sam ja da je nešto... Samo mi je to još trebalo.

Zatim je pritrčao čovjeku, dok su dvije žene, kriknuvši, prestale žvakati i istovjetnim pokretom prinijele ruku ustima. Starac za stolom kraj prozora zastao je s priborom u zraku, čekajući. Zbunio se i Alojz Pokupec, pa je ostao stajati kraj svoga stola, dok je Franjo pritrčavao gostu i naginjao se nada nj, ne usuđujući se da ga dotakne. Ovaj je ležao sklopljenih očiju, nepomičan. Franjo je utrčao u prednju prostoriju gdje je bio šank, a iz nje van. Zastao je pred vratima, zavikao:

- Upomoć, upomoć, doktora, brzo - premda, koliko se vidjelo, u okolici nije bilo nikoga.

Zatim se vratio i opet se nagnuo nad unesrećenoga, i dalje ga ne dotičući, kao da bi ga mogao ozlijediti. I Alojz Pokupec je prišao, ali se ni on nije usudio ništa učiniti. Učinilo mu se u jednom času da se vanjska vrata otvaraju, ali nitko nije došao. Zatim su se ipak začula vrata, i dok su oni nepomično stajali, zgledajući se, na pragu se pojavio neki čovjek. Bio je visok, približno istih godina kao i unesrećeni, dakle oko trideset, osrednje odjeven, i djelovao je malo zbunjeno.

- Tko je zvao? - upitao je.

- Ja sam bolničar. Što se dogodilo?

Franjo mu je samo rukom pokazao čovjeka što je ležao na podu. Ovaj mu je prišao i nagnuo se nada nj, zaklonivši ga svojim širokim leđima, dok su se Franjo i Alojz Pokupec povukli u stranu da mu ne smetaju, a i zato što im nije bilo drago gledati nastradaloga. Bolničar je ovoga malo podigao, zavukavši mu jednu ruku pod leđa, prinio mu ruku očima, da pogleda pod kapke. U tome je času čovjek još jedanput zaječao trgnuvši se bolno, jeknuo je jače no prvi put, a zatim je posve klonuo.

- Franjo, molim vas, pogledajte dolazi li policija. - A gostima se obratio:

- Molim vas, ne smijemo se udaljavati, pa zato neka nitko ne izlazi, jer stvar je ozbiljna. - Nastojao je da sve to kaže što je moguće hladnokrvnije, ali mu je glas ipak zadrhtao, ne toliko zato što je u blizini ležao mrtvac, koliko zbog tajnovitosti što ih je sve obuhvatila i ponijela u nepoznatom smjeru.

- Pa što je to zapravo bilo? - upitao je starac koji je sjedio za stolom, a koji se zvao gospodin Kunček. Dvije su žene histerično plakale, ali je Alojz Pokupec nastojao da se na njih ne obazire.

- Ubijen je - odgovorio je on kratko.

- Pa kako, kad mu nitko nije ni prišao? - logično je, i malo uzrujano, upitao stari čovjek.

- Ne znam. To će vidjeti policija. Možda kroz prozor.

- Kroz prozor? - pitao je gospodin Kunček koji se toliko usplahirio da je sve što je govorio zvučalo ironično i podcjenjivački.

- Pa tko ga je kroz prozor mogao dohvatiti? On je sjedio dva metra od prozora. Osim toga, ja bih bio primijetio da se tko naginjao kroz prozor.

- Ne znam, kažem vam - rekao je Alojz Pokupec, nastojeći da to ipak bude autoritativno.

- Svašta je moguće. Uostalom, znate, takav se nož može i bacati, to također rade.

- Baciti? To bi onda značilo da je mogao netko s ulice? Ili čak i iz ove prostorije?

- Da, čak i to - potvrdio je Alojz Pokupec.

- Zato je i potrebno da svi ostanemo ovdje dok dođe policija i ne obavi očevid.

- Hm - zamumljao je gospodin Kunček, i na tome je ostalo.

Bila je opet tišina, i Alojz Pokupec nije više imao što poduzeti, premda je želio nešto učiniti da ubrza stvar. Ipak, doskora je opet morao intervenirati. Franjo je, izgledajući dolazi li policija, pravio na vratima takvo lice da su se ljudi počeli skupljati i zavirivati u lokal. Franjo ih se želio riješiti, ali je istodobno imao i potrebu da se nekome izjada. Zato je samo govorio:

- Nesreća, nesreća - a to je ljude činilo još znatiželjnijima. Tako se Alojz Pokupec umiješao.

- Molim vas, ne ulazite - rekao je znatiželjnicima.

- Dogodilo se nešto neugodno. Potrebno je da se ništa ne dira.

Njega su ipak poslušali, pa se pred ulazom razvila rasprava. On se vratio natrag u stražnju prostoriju u kojoj je ležalo tijelo. Žene i gospodin Kunček prešli su naprijed, u sobu u kojoj je bio šank. Alojz Pokupec bio je sam s mrtvacem. Prišao je prozoru i pogledao van. Vani, ispred prozora, raslo je gusto šiblje, a sunčane zrake plesale su u mladome zelenilu. Pogledao je ulicu iz jednoga kuta prozora, pa sa sredine, pa onda iz drugoga kuta. Šiblje je potpuno zaklanjalo vidik, pogotovo prema onome mjestu na kojemu je ranije sjedio ubijeni. Bilo je, dakle, potpuno nemoguće da je netko s ulice, hitnuvši nož, pogodio ovoga u leđa. Stvar se sve više komplicirala. Vrlo začuđen, Alojz Pokupec morao je ustanoviti da sumnja pada na ljude u prostoriji. I na njega samoga, dakako. A još se više začudio kad je ustanovio da ga zbog toga nije strah. Zamišljeno je gledao van, a zatim se vratio u prostoriju gdje je šank, izbjegavajući pogledati leš. Ondje su stajali Franjo, gospodin Kunček i one dvije žene, tiho razgovarajući, a znatiželjnici su još uvijek zavirivali unutra, vatreno gestikulirajući pred vratima. Onda se pojavio bolničar. Bio je zadihan, vidjelo se da je trčao.

- Sad će doći - rekao je.

- Koga ste zvali? - upitao je Alojz Pokupec.

- Hitnu pomoć i policiju - odgovorio je čovjek, a zatim je otišao i bacio još jedan pogled na tijelo, s praga. Opet su stajali u tišini, gledajući van, i čulo se bolničarevo ubrzano disanje koje se polako smirivalo. Onda se među ljudima pred vratima vidjelo nekakvo komešanje, što je svakako značilo da su se u dnu ulice, prilično daleko, pojavila bilo kola policije, bilo kola hitne pomoći. U lokalu su se svi užurbali, premda nisu imali što činiti, pa su samo hodali ovamo-onamo, kao glumci što se pripremaju za nastup.

U toj je zbunjenosti gospodin Kunček osjetio potrebu da nešto poduzme, pa se nakašljao, a zatim rekao, tiho:

- Franjo, možete li mi dati jedan konjak? Franjo se užurbao, jer je i njemu dobro došlo da nešto čini, pa se brzo okrenuo, izvadio bocu i natočio čašu do vrha. Zatim je, vođen valjda mehanizmom svojega zanata, odmah rekao:

- Četiri i pedeset - i odmah zatim pogledao okolo, kao da se stidi. Gospodin Kunček izvadio je novčanik i izbrojio novac, pa ga stavio na šank. Rutiniranim pokretom, Franjo je skupio sitniš i otvorio ladicu da ga spremi. Zatim je zastao, buljeći preda se, blijedeći opet, po drugi put u petnaest minuta.

Dok se policijski auto zaustavljao pred vratima, svi su gledali u Franju, začuđeno, očekujući da on napokon dođe do riječi. Kad mu je to i uspjelo, promucao je:

- Mi smo opljačkani, odnijeli su mi sav novac. - A zatim, spazivši policiju, glasnije:
3.
- Pljačka, upomoć!

Samci mnogo čitaju i mnogo znaju, ne samo zato što im je uvijek pomalo dosadno, nego i zato što se uvijek potajno, i najčešće nesvjesno, nadaju da će u knjigama i novinama naći ako ne već rješenje svoje situacije, a ono barem opis nečijega slučaja koji je sličan njihovome, i da će se zato osjetiti manje iznimnima i manje osamljenima. Zato oni o mnogim stvarima znaju sve, a o svima bar ponešto. Tako je i Alojz Pokupec znao što dalje slijedi u situaciji u kojoj se našao. Znao je da će ljudi iz policije sad slikati mrtvaca i znao je da će od svakoga posebno tražiti izjavu i opis situacije. Znao je, također, da će se ti opisi međusobno jako razlikovati, kao što će se razlikovati i način na koji će ljudi reagirati na postavljena pitanja, osobito u ovoj prilici, kad svatko može biti sumnjiv, pa ga to tišti i za tu nelagodnost optužuje policiju. Doista, od svih je najuvredljiviji bio gospodin Kunček:

- A zašto vi mene toliko ispitujete? - počeo je vikati na mladoga čovjeka iz policije, u civilu, koji je strpljivo i tihim glasom postavljao pitanja.

- Zato što moramo - odgovorio je ovaj.

- Shvatite nas.

- Dobro - rekao je gospodin Kunček.

- Evo: ja sam sjedio za svojim stolom i jeo sam, a usput sam čitao novine. Nisam obraćao pažnju na toga čovjeka, pogledao sam u njega tek kad je zajaukao. A tada je već počeo padati.

- Niste ustajali od svoga stola?

- Nisam - rekao je gospodin Kunček, premda to nije bilo istina. Ostajao je i otišao do svoga kaputa koji je visio na vješalici u kutu. Ali, sad se nije usudio to kazati. Alojz Pokupec nije znao što da o tome misli, ali je šutio.

- Ja mislim - rekla je jedna od žena - ja mislim da je on ubijen izvana.

- Po čemu zaključujete? - upitao je inspektor (tako ga je Alojz Pokupec u sebi zvao, premda nije znao što je zapravo).

- Učinilo mi se da sam čula kako je nešto zazviždalo... Tako, upravo kao da nešto leti kroz zrak.

- Udarac niste čuli?

- Ne znam... Nisam sigurna.

- A Vi? - obratio se inspektor drugoj ženi.

- Što da vam kažem? Čovjek ne obraća pažnju na takve stvari... Možda sam i čula... Sad, kad naknadno mislim, čini mi se da sam doista čula neki zvuk, ali nisam sigurna. Doista ne znam, eto - rekla je i počela opet plakati. Ispitivanje se odvijalo u prednjoj prostoriji, dok su stručnjaci u stražnjoj pregledavali i slikali tijelo. Ljudi iz policije sjedili su oko jednoga od malenih stolova i pisali, dok su svjedoci i, ujedno, osumnjičeni, stajali i sjedili naokolo, gdje se tko zatekao, šuteći, i zabrinuti.

- Tko nas je pozvao? - upitao je inspektor.

- Ja -- istupio je bolničar korak naprijed.

- Ispričajte nam što znate.

- Bio sam na ulici, nekoliko kuća dalje... kad je... konobar istrčao i zvao upomoć. Okrenuo sam se, on je mahao, a zatim se vratio natrag u lokal. Ja sam dotrčao, pa sam vidio čovjeka gdje leži. Pomislio sam da mu mogu pomoći, ja sam bolničar, znate. Kad sam ga opipao, osjetio sam krv i napipao nož... Znao sam odmah da ne smijem ništa dirati. Onda sam otrčao na telefon i zvao sam vas. To je sve.

Nastala je tišina. Onda se inspektor obratio Franji koji je stajao za šankom, i dalje blijed:

- Kad ste primijetili pljačku?

- Malo prije nego ste vi došli. Gospodin je zatražio konjak, i kad sam otvorio ladicu da spremim novac... vidio sam da ničega nema, da je sve odneseno.

- Kad ste prije toga posljednji put gledali u ladicu?

- Pa ne znam... mnogo prije no što se ovo dogodilo... Kad sam vama - okrenuo se Alojzu Pokupcu - davao piće, tada sam vam vraćao novce, platili ste većom novčanicom, sjećate se...

- Da, tako je - rekao je Alojz Pokupec.

- Je li još tko ulazio za to vrijeme u sobu gdje je šank?

- Svi smo ulazili - preuzeo je Alojz Pokupec riječ, a drugi gosti su se zgledali, zbunjeni, i kao malo ljuti na njega.

- Naprijed je WC, znate - rekao je naš junak pocrvenjevši.

- Ja sam išao prati ruke dok mi je Franjo donosio jelo iz kuhinje. Njih dvije - pokazao je na žene - također su izlazile, prvo jedna, pa onda i druga, prije mene. A i gospodin Kunček je izlazio, dok smo Franjo i ja razgovarali - završio je Alojz Pokupec.

- Je li tako?

Franjo je zakimao glavom, gospodin Kunčekje nešto promumljao, a dvije su se žene došaptavale, ali je bilo očigledno da se svi slažu s onim što je rečeno.

- Nećete imati ništa protiv da pogledamo vaše stvari? - rekao je inspektor.

Dao je znak dvojici ljudi i oni su pregledali torbice žena i džepove muškaraca. Naročito su pozorno zavirivali u prostor iza šanka i pomoćne prostorije, po čemu je Alojz Pokupec zaključio da im je, što se tiče novca, osobito Franjo sumnjiv. To mu je bilo žao. Ipak, nisu ništa našli, premda su pretresli čak i bolničara. Alojz Pokupec se nečemu sličnom i nadao, premda ne bi mogao reći zašto. Iznijeli su tijelo, prekriveno bijelom plahtom, i odvezli ga. Opet su se posvetili ispitivanju prisutnih. Alojz Pokupec je ušao u stražnju prostoriju i ondje malo promatrao kako stručnjaci

snimaju kredom iscrtano mjesto gdje je ranije ležalo tijelo, kako ispituju prozore, mjere i vire van, prema šiblju koje je sad bilo neosvijetljeno, pa se doimalo tužnije.
4.
Alojz Pokupec se zatim vratio u prednju prostoriju. Zatim je, ne znajući ni sam zašto, zašao za šank i ondje se nalaktio, gledajući preda se, pored Franje. Onda je, pogledavši sebi pod noge, primijetio da se nešto bjelasa između letvica na podu. Sagnuo se i iščeprkao to prstima. Bila je to mala fotografija, kao za putovnicu. Prikazivala je pokojnika. Na drugoj je strani kitnjastim rukopisom pisalo: DRAGOJ RUŽICI NJEN RUDI.

Samci su hrabri: nemajući gotovo nikada priliku da nekome pokažu svoj strah, oni ga gotovo i sami zaboravljaju. Jer, strahu je, kao i hrabrosti, potreban sudionik, potrebno mu je barem društvo, i to društvo nekoga bliskog i dragoga, a kad toga nema, i strah postaje bespredmetan. I tako su samci hrabri. Hrabar je i Alojz Pokupec. A ipak, te večeri, kad se saslušavanje završilo, kad su zapisnici potpisani, kad je došao vlasnik lokala - debeli Pepek - da zaključa prostorije i da izgrdi Franju, kad je sve to bilo gotovo, Alojz Pokupec pokazao je strah. Nije ga pokušavao kriti, nego ga je, dapače, još i isticao, tražeći pomoć. Tek se kasnije pokazalo da to nije bilo iz straha, nego . zapravo iz hrabrosti, iz prave, samačke hrabrosti koja djeluje sama.

Bilo je to ovako. Kad su sve završili bila je već noć. Vani su gorjela škiljava svjetla, znatiželjnici su se smjenjivali pred ulazom, pa su se pomalo i razišli, ljudi iz policije su dolazili i odlazili, zatim ih je postupno bivalo sve manje. Onda su obavljali još neke formalnosti u sobi punoj dima, dok su svjedoci i, ujedno, osumnjičeni sjedili naokolo, iscrpljeni i blijedi, zabrinuti zbog propuštenih poslova, napeti zbog onoga što ih je još čekalo u

vezi s ovim događajem koji ih je zaskočio tako iznenada, tako grubo i naglo, prekinuvši nit njihova običnog, uglavnom samačkoga života. Onda je glavni među ljudima iz policije, mladi inspektor, iscrpljen i on, ali službeno hladnokrvan, rekao, obraćajući im se svima istodobno:

- Sad možete ići kući. Molim vas da se ne udaljujete iz grada i da budete spremni da nam se stavite na raspolaganje. Mi ćemo vas pozvati, vjerojatno već sutra.

Svi su počeli skupljati svoje stvari, zatim su jedan po jedan izlazili, pozdravljajući jedni druge tiho i ozbiljno. Najlakše je bilo dvjema ženama: one su vjerojatno skupa stanovale, pa se moglo znati da će jedna drugu čuvati, lako je bilo moguće i to da će jedna drugu podsjećati na neugodni doživljaj. Alojz Pokupec se zadržao nešto duže, pa je prišao mladome inspektoru i pozvao ga u stranu. Rekao je:

- Htio bih vas nešto moliti, samo ne znam kako bih. Malo mi je neugodno...

- Recite.

- Znate - rekao je Alojz Pokupec iznebuha - htio sam vas zamoliti da me jedan od vaših ljudi prati do kuće... Zapravo, ne da me prati, nego... kako da kažem...

- A zašto da vas prati?

- Kažem, ne da me prati, nego da poizdalje ide za mnom, mislim neprimjetno, da to nitko drugi ne opazi.

- Ali zašto?

- Mislim da će me netko večeras napasti.

Inspektor je digao obrve.

- Napasti? Tko? I zašto?

- Ne bih vam mogao reći... To je pretpostavka, nisam siguran, molim vas, nemojte me to pitati, ali ako vam je moguće...

Inspektor ga je sumnjičavo gledao.

- Jeste li sigurni da nije na vas loše djelovalo ono što ste danas ovdje vidjeli? Možete li mi barem reći zašto je potrebno da vas moj čovjek prati iz daljine? Ako vas je strah, on može poći s vama, tako će vas bolje čuvati.

- Baš u tome jest stvar... Kako da kažem.. Ja baš i želim da me taj čovjek napadne.

Inspektor se još više začudio.

- Želite da vas napadne? A zašto?

- Zato što mislim da će me napasti onaj tko je danas ubio onoga čovjeka.

- A zašto to mislite?

- Imam svoje razloge. Moje se pretpostavke jedino na taj način mogu dokazati. Gotovo sam siguran da će me napasti.

Inspektor je stajao, zamišljeno gledajući u pod. Zatim je digao glavu i čvrsto pogledao Alojza Pokupca u oči. Rekao je:

- Dobro. Idite kući. Vidjet ću što mogu učiniti.

Tako se Alojz Pokupec zaputio u noć. Svi su bili već otišli i on je sada sam kročio ulicom. Na cesti nije bilo gotovo nikoga, promet je bio posve rijedak, pa je Alojz Pokupec hodao po samoj sredini ceste. Ali nije to činio zato što je, kako bi se moglo pomisliti, izbjegavao tamna mjesta, dakle iz straha, nego zato da bi ga onaj, za koga je znao da ga slijedi, mogao bolje vidjeti. Dakle, činio je to iz hrabrosti.

Nije se osvrtao dok je hodao između malenih kuća s vrtovima, kroz puste uličice na koje je, kroz poluotvorene prozore, dopirala plavkasta svjetlost televizora. Nije se osvrtao čak ni zato da bi vidio prati li ga tko iz policije, što je još jedan dokaz njegove hrabrosti. Išao je ravno, odmjerenim korakom, povremeno zatežući mišiće, koji su bili svakodnevnom vježbom istrenirani, da bi se pripremio za ono što ga je čekalo, premda nije bio siguran da ga išta čeka. Stigao je u svoju ulicu. U njoj nije bilo vrtova, nego je pločnik prolazio tik uz niske jednokatne kuće, koje su sve imale iza vrata mali hodnik u kojemu su stajale kante za smeće, pa nekoliko stuba, pa opet hodnik s kojega se ulazi u stanove. Zatvorio je za sobom vrata, ali nije ih zaključao, premda je znao da bi trebalo. Polako se uputio uz nekoliko stuba, napet, jer je već čuo korake za vratima. Onda su se vrata otvorila, naglo, i netko je, bez riječi, nasrnuo unutra.

Spreman na to, Alojz Pokupec je odskočio ustranu. Tako je čovjekov udarac promašio i on je rukom, u kojoj bijaše komad drva, udario po stubama. U mraku se brzo uspravio, zatim je opet zamahnuo na Alojza Pokupca, ali je ovaj opet odskočio. Ipak, nedostatno brzo, pa ga je udarac zakvačio po ramenu. Jauknuvši, on je pokleknuo na jedno koljeno, savivši se i prinijevši zdravu ruku ramenu, za koje je pomislio da je puklo.

Čovjek ponovno zamahne. U tome času, začu se udarac stubišnog automata, svjetlo se upali. Mladi čovjek, inspektor ili što je već bio, stajao je na pragu s uperenim pištoljem.

- Baci to - reče.
5.
Bolničar nemoćno ispusti svoju palicu.

Samci su inteligentni. Samoća ih na to sili. Njih su trojica stajali u hodniku, zgledajući se: inspektor s pištoljem u jednoj ruci, a s drugom na prekidaču stubišnog automata, da se svjetlo ne bi ugasilo i napadač pobjegao, bolničar naslonjen na zid kraj Alojza Pokupca i oborene glave, a abonent također naslonjen na zid, držeći se zdravom rukom za rame i blijedo se smiješeći, premda ni sam nije znao zašto.

- Sve u redu? - upitao je inspektor. - Ništa nije slomljeno?

- Nije - odmahnuo je glavom Alojz Pokupec.

- Zašto vas je napao ovaj čovjek? Alojz Pokupec je s mukom zavukao ruku u džep i odande izvadio fotografiju.

- Zbog ovoga.

- Zbog toga? To je slika žrtve - gledao je inspektor u sliku. - Otkud vam to?

Alojz Pokupec govorio je s mukom, premda gaje strah već prošao.

- Našao sam je na podu iza šanka.

- Kako je dospjela onamo?

- Vjerujem da je ispala iz džepa ovome čovjeku.

- To bi onda značilo da je on opljačkao blagajnu gostionice? To ste mislili?

- Tako je.

- Ali, kako ste mogli znati da je slika ispala baš njemu?

- Nisam bio siguran. Ali, sad je to sam potvrdio. A da bismo saznali kako je to slika njemu ispala, potrebno je najprije odgovoriti na pitanje kako je izvršeno ubojstvo.

- Dakle, po vama, ubojstvo i pljačka stoje u nekoj vezi? Pljačkaš i ubojica je ista osoba?

- Tako je.

Nastala je tišina. Vidjelo se da inspektor ne želi postavljati pitanja i da čeka da Alojz Pokupec govori. Ovaj opet nije nalazio riječi da objasni ono što se njemu činilo jednostavno, a što je bilo tako složeno kad je valjalo izreći.

- Pogledajte posvetu - rekao je napokon.

- Dragoj Ružici, njen Rudi - pročitao je inspektor glasno.

- Da - reče Alojz Pokupec.

- Što se iz toga može zaključiti? Najprije svakako to da je slika ispala iz džepa nekome kome nije bila namijenjena. Jer, ja slučajno znam da se nijedna od žena koje su bile u lokalu ne zove Ružica. Također, slika nije ispala žrtvi, jer taj čovjek nije ustajao od stola, niti odlazio u prednju prostoriju, bar koliko sam ja vidio. To znači da je postojala neka tajna veza između nekoga od nas prisutnih i ubijenoga. A činilo se da ga nitko od nas ne poznaje.

- Dalje?

- Dalje, zašto netko nosi u džepu nečiju sliku koja je namijenjena nekome drugom, i to tako da onaj tko je na slici to ne zna? Ja sam pomislio: možda zato što ga ne poznaje, pa želi da ga na osnovi te fotografije nađe.

- A traži ga zato da bi ga ubio, to ste zaključili? - rekao je inspektor.

- Otprilike.

- Ali pljačka? Ona se ne uklapa u to, kakve veze ona ima s tim?

- Sad dolazimo do toga - polako je govorio Alojz Pokupec, i tiho, pun podstanarske i samačke opreznosti i obzirnosti.

- Kako je čovjek ubijen? To je ono što nismo uspjeli saznati ni mi koji smo bili tamo, a ni vi koji ste vodili istragu, nemojte se ljutiti.

- Ne ljutim se. Dalje?

- Budući da nitko od nas prisutnih nije mogao ubiti onoga čovjeka izravno, a ni tako da hitne nož u njegova leđa, ja sam pomislio da je ubojstvo bilo izvedivo jedino tako da je žrtva surađivala s ubojicom.

- Surađivala? Kako to mislite?

- Naravno, ne izravno. Uzmimo ovako: pretpostavimo da onaj tko nekoga traži po fotografiji, rekli smo, da bi ga ubio, ima namjeru da se s tim čovjekom najprije sprijatelji, da počne s njime češće bivati u društvu, da bi mu opazio navike i da bi ga ubio tako da ostane nekažnjeno. Pretpostavimo još da se žrtva bavi sumnjivom profesijom, recimo pljačkom i krađom. Prirodno je onda da će ubojica početi krasti i pljačkati zajedno s njim, da bi stekao njegovo povjerenje.

- Tako je. Dalje? Budite kraći.

- Već žurim. Pretpostavimo sada da njih dvojica odluče opljačkati jednu gostionicu, ali bez velike opasnosti, pomoću običnoga trika. Kako bi to mogli najbolje izvesti? Osim izbora pogodnog lokala, sve bi drugo bilo lako. Jedan bi od njih morao ući u gostionicu, sjesti ondje kao običan gost, i sjediti tako neko vrijeme. Nakon toga, kad bi došao dogovoreni trenutak, on bi se trebao srušiti, napraviti se da mu je pozlilo, da je mrtav, i tako napraviti strku u gostionici. Onaj drugi bi za to vrijeme morao iskoristiti gužvu, zaći za šank i u nekoliko sekundi opljačkati blagajnu; to ne bi bilo teško.

- Čuo sam za takve slučajeve - rekao je inspektor.

- Pogledamo li bolje - nastavio je Alojz Pokupec, razgibavajući bolno rame - pogledamo li bolje, takva je situacija za ubojicu idealna. Jer, kad je najlakše ubiti čovjeka? Onda kad se već i sam pravi mrtav.

- Mislite da se to tako razvijalo?

- Mislim da su njih dvojica namjeravali opljačkati lokal na način koji sam vam opisao. Vjerujem da ovaj ovdje u prvi mah nije imao namjeru ubiti svoga ortaka, premda je to kanio učiniti drugom prilikom. Ubojica je odlučno zakimao glavom.

- Eto vidite - rekao je Alojz Pokupec. Izveli su plan kako su se bili i dogovorili: dok smo se mi bavili tobožnjim mrtvacem (jer tada je još bio samo tobožnji mrtvac, a nije mu bilo ništa),ovaj ovdje uvukao se u prednju prostoriju, ispraznio blagajnu i otišao. Jesam li vam već rekao da mi se tada učinilo da sam čuo vrata, ali nisam bio siguran, jer se nitko nije pojavio? To je bio on. Zatim, kad je opet bio vani i kad je Franjo istrčao zovući upomoć, njemu je sinula ideja: zašto onoga koga ionako namjerava ubiti, ne bi ubio sada, kad petoro svjedoka može potvrditi da je mrtav već pet minuta, da je, dakle, bio mrtav i u doba kad ubojice nije ni bilo u blizini?

- Nije glupo smišljeno - rekao je inspektor.

- Tako se vratio i predstavio se kao bolničar. Nagnuo se nad čovjeka, gradeći se da ga pregledava, mi nismo mogli vidjeti što radi, zaklonio ga je sasvim, i tako mu je zario nož u leđa. Onaj se još jednom trgnuo, ali nije uspio ni otvoriti oči.

- Stvar je jasna - rekao je inspektor.

- I vama se čini? - obradovao se Alojz Pokupec.

- Onda se sam ponudio da ode po policiju. Putem je negdje sklonio novac. Ali je primijetio da mu nema fotografije. Tako se morao vratiti i prisustvovati ispitivanju, nije mogao pobjeći odmah, kako je ispočetka namjeravao. Alojz Pokupec je zašutio. Govorio je do tada poluglasno, na pustome stubištu. Sva trojica su tek sada postali svjesni čudnovatosti situacije u kojoj su se našli. Malo su šutjeli. Onda je inspektor zaustio:

- Da, ali fotografija? Tko je ta Ružica?

- Moja sestra - rekao je ubojica smrknuto.

- Tako sam i mislio - rekao je Alojz Pokupec.

- Zbog nje je tražio čovjeka da ga ubije. Ali, sumnjam da su ih ikada vidjeli zajedno.

- Što je tvoja sestra imala s njime? - upitao je inspektor lažnog bolničara.

- Svašta. I dijete. On ju je upropastio. Objesila se zbog njega, kod kuće, u selu, kad se vratila, isti dan. On nije znao da sam joj ja brat. Kao da je rekao suviše, ubojica je ušutio i vidjelo se da više ne kani ništa reći. U tišini, inspektor je slegnuo ramenima. Potom se okrenuo Alojzu Pokupcu:

- Kako ste znali da će vas napasti?

- Slučajno. Primijetio sam da se on stalno za nečim osvrće. A kad sam podizao fotografiju s poda, on je to vidio, a ja sam vidio da on vidi. Tada mi je bilo jasno da je slika njegova.

Inspektor je čovjeku nataknuo lisičine. Potom je pružio ruku Alojzu Pokupcu, malo uzdahnuvši.

- Dođite sutra - rekao je.

- Da načinimo zapisnik. I da nešto popijemo kod Franje.

Tako su otišli, a Alojz Pokupec ostao je sam u hodniku. Onda se polako popeo do stana i tiho ga otključao, da ne probudi gazdaricu. U predsoblju je zastao, uzdahnuvši, malo sjetan. Sve je opet počinjalo: prvo će se svući, onda će odigrati partiju šnapsa sa sobnim drugom, a na kraju će se, pun društvenih obzira, samački odšuljati na prstima u kupaonicu

Prva faza: čitanje novina

-Ima svakakvih paradoksa, ali ova će mi brijačnica valjda zauvijek ostati zagonetna - misli profesor Starec, otvarajući vrata lokala na Srednjacima kojemu na izlogu piše: Frizer za muške "Robert". Dvojica sjede u naslonjačima: poštar zadužen za ovu četvrt, koji je već obavio posao (njega šiša pomoćnica) i jedan računovođa u miru koji govori glasno i kojega majstor brije, dok mu je vijenac kose što rubi preplanulu i malo nepravilnu ćelu posve nepodšišan. Ma stolicama za one koji čekaju red sjede dvojica sredovječnih ljudi: vlasnik privatne voćarnice, koja se nalazi u istoj kući, i neki plavokos čovjek, vjerojatno stanar iste zgrade, jer na nogama ima samo papuče.

-Dobar dan, gospodine profesore! - Sjedokosi majstor smije se srdačno, dok mu oči bljeskaju iza naočala. - Dugo vas nije bilo?

-A, eto, poslovi, polugodište, ocjene, znate kako je - govori profesor Starec, ispuštajući meku i njegovanu brijačevu ruku, pa vadi iz džepa novine i sjeda kao da će čitati, a zapravo ispod oka gleda, osluškuje razgovor i uživa u ugođaju, a u sebi kaže: - Hvala bogu, sve je isto kao i prošli put.

Profesor Starec je čovjek i nastavnik staroga kova, gotovo lirski odan svome poslu i svojoj znanosti - fizici - pomalo filozof i još više pjesnik, pa to donekle objašnjava zašto tako voli ovu brijačnicu koju je sasvim slučajno otkrio, i to na posve neočekivanom mjestu. Uz to, premda već više od trideset godi na živi i radi u Zagrebu, ostao je pomalo provincijalac: voli on dolaziti često na ista mjesta, drage su mu stalne navike, voli da ga poznaju i trafikant, i krojač, i šef samoposluživanja na uglu, nije mu mrsko ni poslušati intimne jadikovke susjeda na stubištu, drago mu je biti među ljudima koje poznaje, i možda zato i nema jako velikih prijatelja.

Zato on voli i ovu brijačnicu, premda mu nikako nije jasno kako se ona - takva - našla baš tu, u novome naselju, a ne negdje u starome dijelu grada. Ona ima isti onaj ugođaj, isti miris, pa donekle čak i istu društvenu ulogu kao i brijačnice u provincijskim gradićima: ljudi dolaze u nju ne samo zato da se šišaju i briju, nego i da se vide, da čuju novosti, da porazgovaraju o nogometu, politici i cijenama, a da se nikada ne susreću nigdje drugdje nego samo tu, u tome prostoru zasićenom mirisom kolonjske vode i sapuna za brijanje. - To je valjda zato što su u ovome kraju nastanjeni mnogi ljudi koji su se tek prije nekoliko godina doselili iz unutrašnjosti, pa im treba da, barem po nečemu, zadrže stare navike - misli profesor Starec. - Doista, sve je ovdje kao u onim pravim, starim brijačnicama: majstor zna mušterije po imenu, novine što vise na vješalici, u drvenom okviru, prastare su, pomoćnici se brijač obraća s

"dijete". A sve to u jednome od mnogih lokala, smještenih u prizemlju jedne visoke i duge, osmorokatne stambene zgrade.

Tako razmišlja profesor Starec dok sluša kako računovođa govori o svojim pothvatima iz doba kada je radio:

- A ja njemu: "Ako sam računovođa, nisam budala, i ovako se varati ne dam!" i lijepo zalupim vratima! - On u zrcalu pomno provjerava kakav je dojam ostavila njegova priča na majstora i ljude otraga. A majstor, koristeći se trenutkom tišine, koji je nastao nakon efektnog kraja priče, prilazi izlogu u koji je dotle neprestano pogledavao i odgrće zastor. Vani se vidi prostor s dosta parkiranih kola, pa posve uska cesta na kojoj se automobili jedva mimoilaze, pa onda nogostup i napokon dio iste ovakve zgrade koja je, za razliku od ove plave, obojena zeleno,

I zastakljen ulaz u bankovnu podružnicu do kojega se dolazi preko nekoliko stuba: ljudi užurbano ulaze i izlaze, jer se banka zatvara u četrnaest i trideset.

- Dijete - kaže majstor - daj, promijeni ovu periku u izlogu, stavi onu crvenu. - Pomoćnica ostavlja poštara, pa na poprsje lutke meće jarkocrvenu vlasulju, onda naginje glavu i gleda kritički.

- Dobro je - kaže majstor.

- A jednom opet - nastavlja računovođa - pozove on mene k sebi... - Ali, tu mora zastati. Začuo se jak, metalni tresak. Svi se okreću prema ulici, profesor Starec ustaje sa svoje stolice, prilazi vratima. Vani su se sudarila dva automobila.

Čak i poštar i računovođa ustaju sa svojih stolica. Dva kombija, jedan crn, a drugi plav, stoje, prednjih dijelova zabušenih jedan u drugi, pred bankom. Oko njih vlada nekakva strka, neki ljudi nešto donose i odnose, dok neki drugi, oni iz crnog kombija, stoje i gledaju ih, sa čudnim izrazom na licu. Zatim trojica ljudi uskaču u plavi kombi kojemu je motor stalno radio (vidi se po plavim oblačcima dima što izlaze iz ispušne cijevi), pa plavi kombi brzo kreće, dok ljudi iz drugog vozila gledaju za njim, stojeći na cesti, a zatim počinju mahati i vikati. Razbijeno staklo leži po asfaltu, vide se neki prolaznici kako pritrčavaju i govore nešto putnicima crnoga kombija. Neki ljudi izlaze iz banke, svi se vrte oko nepomičnog vozila.

- Pobjegao je! - viče računovođa, udarajući pesnicom jedne ruke o dlan druge.
Druga faza: šišanje
- Dobro je - kaže majstor, kao s nekim olakšanjem. - Glavno je da nema mrtvih i ranjenih.

- Moram ja to vidjeti - mumlja bivši računovođa, pa, nagnuvši se nad umivaonik, brzo ispire ostatke sapunice s lica, onda se hvata za novčanik, ali se odmah zatim prisjeća da će se zacijelo još vratiti da s drugima prokomentira događaj, te stoga veli: - Odmah dođem! - i istrčava van. Plavokosi susjed i vlasnik voćarnice se zgledaju, pa i oni izlaze za njim. Majstor stoji kod izlaza s rukama na leđima, promatrajući okupljene ljude i među njima blijede putnike crnoga kombija što, gestikulirajući, nešto objašnjavaju čovjeku u tamnom odijelu koji je blijed kao i oni, premda se nije dovezao s njima, i koji se svaki čas hvata za glavu, dok mu na čelo padaju pramenovi unatrag začešljane i malo masne kose. Preko majstorova ramena, profesor Starec vidi kako se računovođa umiješao u gomilu i kako je već uzeo riječ, pa nešto objašnjava, busajući se u prsa, tvrdeći valjda kako je i on bio očevidac. Njegova ćela bljeska među drugim glavama, na kojima se usne miču, već vlažna od kiše što je počela sipiti.

- Izvolite, gospodine profesore - kaže majstor, i dok profesor sjeda u stolicu, dodaje smiješeći se: - On uvijek želi biti nekakav junak - misleći time zacijelo na računovođu koji sad vani gestikulira sve žešće.

- Šišanje, najprije - kaže profesor Starec i ustanovljuje da u zrcalu može dosta dobro pratiti što se vani događa, samo što mu zastor s unutarnje strane izloga zaklanja jedan dio prozora, pa vidi samo glave (računovođinu prije svega) i vlažni krov automobila kojemu je smrskan prednji dio.

- Ja se čudim - kaže poštar koji je sada prvi put otvorio usta - što ovdje još nitko nije izgubio glavu. - Nagnuvši se na stolici, nastoji istisnuti malen prištić iznad obrve. - Napravili su tako uske ceste u ovom kraju, kao da ne znaju koliko tu ima automobila. Ne čudim se što se svaki dan sudaraju.

Ali, majstor ne obraća pozornost na nj. On prepušta po moćnici da naplati i jedva odgovara na poštarov pozdrav, dok ovaj izlazi, a profesor Starec ga vidi kako prilazi gomili.

- Kako ste, gospodine profesore, što ima novo kod vas?

- Pa tako, kažem vam, uvijek isto - odgovara profesor, gledajući u zrcalu čas majstora, a čas opet prizor koji se odigrava vani. Drago mu je što majstor ne dopušta da događaj koji se zbio poremeti idilični ugođaj njegove brijačnice. Po tome zaključuje daje taj sjedokosi čovjek (kod kojega je već ranije primijetio znakove iznimne pronicljivosti) osjetio zbog čega on, profesor Starec, dolazi ovamo čak s drugog kraja grada.

Vrata se naglo otvaraju.

- Opljačkali su! - uzvikuje računovođa, dok mu se ćela sjaji, i dok pokušava doći do daha. Profesor Starec primjećuje malo sapunice iza njegova lijevog uha, pa se smiješi.

- Koga? - pita majstor začuđeno i s nevjericom.

- Auto! - dahće knjigovođa. - Milijuni!

- Koji auto, kakvi milijuni? - pita opet majstor, kao da ima posla s bolesnikom i dodaje: - Ta, sjednite, čovječe, popustit će vam srce! - Računovođa poslušno sjeda, a zatim odmah skače na noge, kao da je sjeo na ježa, uznemireno se osvrće i hvata dah.

- Auto - govori on - opljačkali su auto. Onaj kombi vozio je novac u banku. Oni su se namjerno sudarili! Imali su pištolje! A meni se i činilo, dok sam ovdje sjedio...

- Koliko je bilo napadača? - pita profesor Starec.

- Trojica.

- A čuvara?

- Četiri - računovođa odgovara poslušno poput đačića. Valjda mu se čini da sad profesor nekako preuzima stvar u svoje ruke.

- Kamo su pobjegli? - pita majstor.

- Prema Trešnjevki, kažu -veli računovođa. - A i ja sam vidio...

Vani se čuje zavijanje sirena. Nekoliko plavih automobila stiže u ulicu s raznih strana. Profesor Starec vidi u zrcalu kako policajci u odorama i u civilu prilaze grupi, pa oni u uniformama nastoje rastjerati gomilu, a oni u civilu razgovaraju s blijedim ljudima u njezinu središtu.

- Evo ih! - uzvikuje računovođa i istrčava van. Druga dvojica, stanar i vlasnik voćarnice, više se i ne vraćaju. Majstor sliježe ramenima, gleda u zrcalu profesora, pa kaže:

- Svašta - i dodaje: - Onda, rekli smo šišanje, je li tako? Profesor Starec se pita, hoće li mu sve ovo pokvariti zadovoljstvo dolaženja u ovu brijačnicu: ona, eto, nije više obična, provincijalna, za nju će se - bar u njegovoj svijesti - zauvijek vezati događaj o kojemu će pisati sve novine. Još ne zna što da misli o tome. Povjerenje mu vraća jedino majstor Robert, koji ga staloženo počinje šišati i, nastojeći mu odvratiti pažnju od prozora na ulicu i tako zbrisati loše dojmove, zaušćuje:

- Zbilja, nikada vas nisam pitao, za koga vi ono navijate?

Ali, profesor Starec ne odgovara. On u zrcalu gleda kako računovođa, tamo na ulici, u središtu stiske, dok su sve oči uperene u njega, razgovara s jednim od policajaca u civilu (inspektorom?), obilno gestikulirajući. On stalno pokazuje prema brijačnici, pogledavajući svaki čas prema njoj, i govoreći brzo. Inspektor također gleda prema lokalu, a onda se i upućuje prema njegovim vratima, a računovođa stupa za njim, naporedo s jednim visokim policajcem u uniformi. Najhrabriji iz gomile također se približavaju. Inspektor ulazi u brijačnicu, a za njim policajac, pa računovođa, sav se sjajeći od sreće.

- Dobar dan - kaže inspektor. - Molim vaše osobne iskaznice.

Inspektor razgleda profesorovu iskaznicu, gleda njegovo lice u zrcalu i uspoređuje ga s fotografijom, zatim kaže za mišljeno:

- Vi stanujete u Voćarskoj?

- Da.

- Kako to da se šišate čak ovdje, na Srednjacima? - Profesor Starec, zbunjen, pokušava ustati, ali mu inspektor stavlja ruku na rame i kaže: - Sjedite, sjedite - pa ga i dalje gleda upitno.

- Tako, ne znam, sviđa mi se ovdje, odgovara mi... - petlja on, osjećajući da je sad još više sumnjiv i da je zapravo teško racionalno objasniti njegovu prisutnost na tom mjestu. Ali, upomoć mu priskače majstor Robert:

- Profesor je naša stara mušterija. On se brije i šiša samo kod mene. - Inspektor na to ništa ne odgovara, nego se osvrće po brijačnici, stručnim okom razgledava predmete u njoj, baca ovlašan pogled na mladu pomoćnicu koja se sva osuta crvenim pjegama po licu i zbunjeno čupka plastiku presvlake na stolici, zatim odlazi i zaviruje u stražnju prostoriju, pa se potom vraća i ne obraćajući se nikome izravno, pita:

- Što ste vidjeli?

- Evo ovako: prvo se čuo tresak... - počinje računovođa, pristupajući korak bliže, ali ga inspektor prekida:

- Vas sam već čuo. A vi? - on se okreće profesoru.

- Čuo se tresak - veli ovaj, sabirući se - pogledali smo van i vidjeli da su se sudarili. Vidjela se i neka strka, nešto su nosili...

- Nije vam to bilo sumnjivo?

- Pa, sad vidim daje moglo biti, ali u onom času... Odavde se vidi samo dio ulice, nismo znali o čemu se radi. Ja sam pomislio da se boje da će se auto zapaliti, pa da zato uklanjaju stvari.

- Niste vidjeli kamo su otišli?

- Prema Trešnjevki - ubacuje računovođa.

- To se odavde ne vidi - staloženo veli profesor Starec.

- Vidjelo se samo da su odjurili prema zapadu, ali su možda negdje i skrenuli.

- Možete li se sjetiti još nečega?

- Ne.

- A vi? - inspektor se okreće brijaču.

- Ja sam vidio još manje. Brijao sam gospodina - kaže on, pokazujući na računovođu.

- Dajte mi vaše adrese - veli inspektor, pa ih zapisuje u notes. Potom daje znak pozorniku, ozbiljnom i brkatom, pa obojica izlaze. Računovođa gleda za njima, zatim se okreće prema brijaču i profesoru, zaušćuje da nešto kaže, a izraz mu je prijekoran kao da ne može razumjeti kako oni tu mirno sjede, dok se vani događaju onakve stvari. Ipak, opet zatvara usta, pogledava ih još jedanput, a onda trčkaravim korakom izlazi i otpućuje se prema gomili. Majstor se smješka:

- Eto, vidite, kakvi su - veli - još su u stanju da počnu i vas sumnjičiti. - On je mirno namjestio iza profesorova vrata posudu za pranje kose, pa sad počinje sapunati.

- To im je dužnost - odgovara profesor Starec i zamišljeno gleda u zrcalu što se vani zbiva. Ondje se zaustavio još jedan auto, došli su ljudi u bijelim kutama, donijeli su neke aparate, pa se s njima motaju oko ulupljenog kombija, na nekoliko strana sijevaju blicevi, vrata banke su zatvorena i ondje se vide neki ljudi (među kojima je i računovođa) kako, prislonivši ruke s obje strane lica, zaviruju u prostorije podružnice. Opažajući da profesoru nije do razgovora, brijač neko vrijeme šuti i gleda van. Ondje se vidi kako je većina ljudi iz policije ušla u banku, a vani su ostala samo dvojica stručnjaka u bijelim kutama koji nešto rade oko auta. Majstor prilazi izlogu i opet gleda kroza nj, držeći vlažne ruke na leđima, pa zatim kaže ne osvrćući se:

- Dijete, loša je ova crvena perika. Daj je skini, molim te, i stavi onu crnu. Ova se čini kao očerupana. -Tiho mrmljajući, pomoćnica odgrće zastor na izlogu, skida crvenu periku s lutke i stavlja crnu. Ovaj put je pažljivije namješta, zaglađuje joj vlasi i popravlja razdjeljak. Upitno gleda u majstora, a ovaj kima glavom, odobravajući. I dodaje:

- Možeš ići kući, dijete. Vidimo se sutra u sedam. - Pomoćnica skida kutu i oblači ogrtač, namješta pred zrcalom kosu i ovratnik bluze. Pozdravlja, crveni se, izlazi. Na vratima susreće računovođu koji, samo gurnuvši glavu u brijačnicu, veli:

- Neće da kažu koliko su odnijeli. Ali, ja sam se raspitao. Čini se da je bilo oko osam milijuna. - Majstor ispušta otegnut zvižduk, namigujući profesoru koji ga gleda zabačene, nasapunane glave. Računovođa opet odlazi, dobacujući: -Vraćam se!

U brijačnici je samo za trenutak tišina, potom se vrata opet otvaraju. Unatrag zabačene glave, profesor Starec teško može vidjeti tko je ušao. Ipak, nazire visokog čovjeka u radnom odijelu, razdrljenih grudi, iz kojih strše čuperci riđih dlaka. On zastaje na sredini, gleda u profesora tako pozorno da se ovaj počinje osjećati neugodno, te zato hini da je sklopio oči, ali i dalje viri ispod kapaka.

- Izvolite samo - kaže mirno majstor, smiješeći se. - To je tamo, otraga. - Čovjek otvara vrata stražnje prostorije, i unosi onamo sanduk koji drži u ruci, a na vratima se još jedanput okreće i gleda u profesora. Napokon nestaje u polutami. Istom kad zatvara vrata, čuje se kako škljoca prekidač i ispod vrata dopire trak svjetla.

- To je vodoinstalater - kaže majstor Robert, sa smiješkom. - Kaplje nam cijev tamo otraga.

Sapunica šumi u profesorovim ušima.

- Jest, osam milijuna! - računovođa je opet nahrupio u brijačnicu, zadihan. Majstor, sušeći profesoru kosu, začuđeno diže obrve, ali ne kaže ništa. - Svi to kažu, raspitao sam se - nastavlja računovođa, s mnogo manje oduševljenja nego što je počeo. - Što kažete, a? Kao na televiziji, ti boga!

- Mmmmm - mumlja majstor nezainteresirano. Računovođa ih obojicu gleda kao da su luđaci koji nisu svjesni situacije u kojoj se nalaze. Zaušćuje da nešto kaže, potom se predomišlja, a onda se hvata za novčanik i veli svadljivo:

- Da vam platim! - On pruža novčanicu, držeći je nekako gadljivo, kao da njome želi uvrijediti majstora Roberta, kao da kaže: "Evo ti, gladna godino, ti samo radiš i misliš na zaradu. A ja sam iznad toga." Profesor Starec vidi sve to i smiješi se, simpatičan mu je računovođa ali, simpatija kao da nije obo strana, jer računovođa i njemu dobacuje preziran pogled, pa hvata kvaku. Zastaje, kao da želi nešto uvredljivo reći, ali ne nalazi ništa, pa izlazi.

- E, da, takav je on - komentira majstor. - Sutra će doći kao da ništa nije ni bilo. Preko noći, njegova će uloga u ovome događaju toliko narasti, da će postati glavni lik. I neće biti ni svjestan da laže.

Dok mu majstor suši kosu, profesor Starec se pita zašto li se vodoinstalater zatvorio kao kod svoje kuće u stražnju prostoriju. I protiv svoje volje, kroz zujanje fena pokušava razabrati čuje li se odanle kakav štropot. Kao da je pogodio njegovu misao, brijač kaže:

- Odličan instalater. Poznajem ga već dugo. - I pokazuje glavom prema stražnjoj prostoriji. - Samo je malo čudan.

Majstor počinje sapunati profesorovo lice, a ovaj se ugodno zavaljuje u naslonjač i sklapa oči, razmišljajući o događaju koji se zbio. Kako su zločinci uspjeli da njihov kombi i poslije sudara bude sposoban za vožnju? Da mu nisu namjestili specijalan branik? Jesu li pljačkali profesionalci ili pak obični građani na koje nikada nitko ne bi posumnjao?

Vrata stražnje prostorije naglo se otvaraju. Riđi majstor u radnom odijelu stoji na pragu gledajući u brijačnicu. Kad vidi da je profesor Starec još tu, na stolici, začuđeno diže obrve, malo zastaje, onda pogledava u brijača nekako upitno. Ne prestajući sapunati profesorovo lice, brijač pita:

- Gotovo?

- Što?

- Je li gotova cijev, pitam?

-Jest. - Čovjek ide prema sredini prostorije, zatim prema vratima, pogledavajući i dalje na profesora.

- Onda dobro, doviđenja, kaže brijač. - Čovjek nešto mrmlja, izlazi, a zatim ga vide kako brza niz ulicu.

U radnji je opet tišina, majstor Robert i profesor Starec su sami. Ni jedan ni drugi ništa ne govore. Ipak, među njima se nešto događa: njihovi se pogledi sve češće susreću, majstorov upitan, kao da želi nešto proniknuti, nešto pročitati s profesorova lica, a profesorov je pogled sve tvrđi, on, napokon, više ne ispušta brijača s oka. Do tada su se gledali u zrcalu, sad se brijač nagnuo nad profesora i brije mu podbradak. Najednom, njihove se oči ne odvajaju jedne od drugih.

- Koliki će biti vaš dio? - pita profesor Starec tihim glasom.

- Dio čega?

- Opljačkanog novca.

- Što vam je, o čemu govorite? - Brijač hini iznenađenje, ali mu to slabo uspijeva. Njegovi živci, koji kao da su do sada bili napeti, najednom popuštaju, i ruka mu počinje drhtati. Ona drhti još jače, kad profesor Starec izušćuje:

- Sve mi je jasno. Nije loše smišljeno.

Nastaje stanka u kojoj se čuje samo struganje britve po jakoj profesorovoj bradi.

- Hoćete li da se nagodimo? - pita brijač tiho, kao da moli.

- Ne. Prijavit ću vas.

Profesorovi mišići su zategnuti, on čestita sam sebi što i dalje svakoga jutra gimnasticira. Naglim, neočekivanim pokretom, on spuzne niz stolicu, tako da mu glava dođe sasvim nisko, gotovo na onu površinu stolice na kojoj se sjedi. Istodobno, on se izvija i skače na noge, pa se okreće. Na mjestu gdje se maloprije nalazio njegov vrat, plastika je rasparana širokim potezom britve.

U istom času brijač gasi svjetlo, čvrsto steže britvu u ruci, i u polutami se upućuje prema profesoru. Ovaj se pribija uza zid. Brijač je najmanje dvadesetak kilograma teži od njega. Profesor gleda oko sebe: nigdje nikakva oruđa kojim bi se branio. Brijač zamahuje. Profesor se saginje i čuje kako čelik struže o zid iznad njegove glave. Sada ga brijač ljevicom hvata za grlo i pribije ga uza zid. Polako prinosi britvu njegovu vratu, nastojeći da sve obavi jednim potezom.

Vrata se otvaraju, inspektor stoji na pragu.

U prvi mah inspektor zastaje, jer su mu oči nenaviknute na tamu. Profesor Starec ispušta kratak, ali dovoljno glasan uzdah. Brijač za to vrijeme posljednjom snagom pokušava britvom dosegnuti njegov vrat. Tada, shvativši što se događa, inspektor, još dosta mlad i uvježban, baca se dugim skokom na majstora Roberta. Ovaj ispušta profesora, i za čas se on i inspektor grčevito valjaju po podu. Pozornik, koji je također zastao na pragu, pali svjetlo, fluorescentne cijevi najprije žmirkaju, a zatim svjetlost preplavljuje prostoriju. Policajac otkopčava palicu, pritrčava onoj dvojici, malo zastaje, bojeći se da ne udari svoga pretpostavljenog. S dva kratka i odmjerena udarca pogađa brijača u ramena: njegov stisak popušta, inspektor se izvlači iz njegova zagrljaja, brijačeve ruke, dok ga dižu, vise kao mrtve.

- Što se tu događa? - pita inspektor zadihano, otirući prašinu s odjeće.

- On je sudjelovao u pljački banke - kaže profesor Starec tiho. - Možda je i njezin organizator.

- On? Pa nije izlazio odavde!

- Ipak je sudjelovao. Pogledajte u stražnju prostoriju. Vjerujem da je cijeli plijen tamo. - Ne čekajući naredbu, pozornik ulazi u stražnju prostoriju. Na vratima se skupila gomila radoznalaca, u prvom redu profesor Starec vidi računovođinu ćelu. Ovaj šuti, začudo. Šute svi, pa i profesor, koji se ne odvaja od zida. Iz stražnje prostorije čuje se štropot, jer policajac pomiče stvari, onda njegov glas:

-- Novac je ovdje!

Među gledaocima čuje se žagor, i računovođa nešto govori. I inspektor ulazi onamo, zatim on i policajac izlaze noseći zatvoren sanduk, pa se policajac brzo vraća da pripazi na brijača.

Profesor Starec prilazi umivaoniku i ispire sapunicu s lica, zatim se osvrće za čistim ubrusom. Podignuvši glavu, vidi kako je inspektor ušao u službeni auto, predao sanduk drugom policajcu i sad govori preko radija, prilično uzbuđen. Računovođa prilazi bliže, tapše profesora po ramenu, htio bi nešto reći, ali mu policajac pokazuje vrata. Inspektor se vraća. Profesor Starec sjeda na stolicu i pali cigaretu.

- Objasnite što je bilo - kaže inspektor, gledajući ga i dalje sumnjičavo, kao da nije siguran nema li i on veze s pljačkom. - Zašto vas je htio ubiti?

- Zato što sam otkrio da ima veze s pljačkom.

- Kako?

- Pa evo. Ovdje je malo prije bio neki čovjek, visok, riđ, kojega je majstor predstavio kao vodoinstalatera. Ušao je u stražnju prostoriju, zatvorio vrata i nije ga bilo petnaestak minuta. Odande se nije ništa čulo i meni je to bilo čudno. Kad je izašao, majstor ga je pitao je li cijev gotova, a on ga je gledao kao da ne shvaća.

- To još ništa ne znači.

- Slažem se. Ali, kad je odlazio, majstor mu nije ništa platio, niti je ovaj to tražio. A što je najvažnije, nije ponio svoj sanduk za alat, nego ga je ostavio tamo otraga. To mi je bilo čudno. To je isti onaj sanduk u kojemu je bio novac koji ste vi upravo odnijeli.

Među gledaocima, koji šute i pozorno promatraju, osjeća se neko kretanje, kao kad se ljudi u kinu vrpolje na svojim sjedalima za vrijeme kakva napetog filma. Računovođa netremice gleda profesora. Ima li u njegovu pogledu zavisti?

- Hm - veli inspektor. - Čini se da ni to još sigurno ne dokazuje da je brijač bio u vezi s pljačkašima. Ovo što ste rekli nije dostatno. To jest neki trag, ali slab.

- Da, ali tu su i perike.

- Perike? - Svi, kao i inspektor, podižu obrve od čuđenja.

- Da. Vidite li onu lutku u izlogu? Ma njoj je perika, i to crna. Je li tako?

- Da.

- E, vidite, kad sam ja došao, bila je plava.

- Još ne shvaćam.

- Neposredno prije pljačke, majstor je otišao do izloga i stao je u ovaj, evo, kut. - Profesor Starec ustaje, odlazi onamo, a inspektor za njim. - Odavde se vidi ulica na tristo metara daleko, je li tako? E, kad se pojavio auto s novcem, on je naredio pomoćnici da promijeni periku, da stavi crvenu.

- Jest, sjećam se! - viče računovođa.

- To je bio signal za pljačkaše. Oni su bili negdje u blizini, pa su izletjeli, sudarili se, uzeli novac, nestali.

- Da, ali sada je crna perika - kaže zamišljeno inspektor.

- Kad ste bili ovdje, ispitali nas i otišli, on je naredio da se skine crvena perika i stavi crna. To je bio znak za onoga čovjeka, tobožnjeg vodoinstalatera. On je za vrijeme pljačke čekao negdje u blizini, pljačkaši su mu, bježeći, predali novac, i on ga je u sanduku donio amo.

- Kako ste vi sve to znali?

- Nisam znao, pretpostavljao sam. Odlučio sam pokušati, pa ako ne uspije, onda okrenuti na šalu. Ipak, zagrizao je.

U gomili nastaje žagor, čuju se komentari, računovođa je već skupio publiku i počeo se pomalo pretvarati u glavnu ličnost cijeloga događaja.

- Kako to da ste vi došli? - pita profesor Starec.

- Slučajno - kaže inspektor. - Htio sam vama dvojici postaviti još nekoliko pitanja. - On se smiješi profesoru.

Svi su zastali, u brijačnici je na trenutak zavladala tišina. Dvojica policajaca odvode brijača. Publika se sada, s vrata, ogledava po brijačnici, ljudi zvjeraju po zidovima i zaviruju u zrcala, kao da su došli u muzej. Profesor Starec zna da će brijačnica sutra biti zatvorena (pomoćnica će možda ipak doći u sedam sati), a prolaznici će zastajati i viriti unutra.

- Idemo - kaže inspektor. - Treba sastaviti zapisnik. To će biti brzo gotovo.

- Nadam se da ću se još stići negdje dokraja obrijati - tiho kaže profesor Starec.

Pritom misli na jednu od onih aseptičnih, bezobličnih brijačnica u središtu grada, gdje svi šute i nitko nikoga ne poznaje.

1.

Biti navijač "Dinama", to ni na što ne obvezuje. Biti navijač "Vihora", koji se natječe u gradskoj ligi, to gotovo da traži cijela čovjeka.

Tako je vazda mislio odvjetnik Đuro Bednjanec, član uprave kluba iz dalekog predgrađa. Nije on bio u to uvjeren samo zato što na rubu velikoga grada, u najnižem natjecateljskom rangu, nogomet još nosi u sebi onaj romantični sjaj, kakav je imao na svim razinama natjecanja u ono doba kada ga je i on igrao, odmah poslije rata, nego su razlozi takvom njegovu mišljenju bili složeniji. Navijati za klub kao što je "Vihor" gotovo da znači upisati se u neku organizaciju, udružiti se s ostalim navijačima onako kako se udružuju planinari, numizmatičari ili enigmati: znači to, najprije, osobno poznavati onih pedesetak ljudi iz okolice koji dolaze na utakmice, znači poznavati sve igrače, znati tko su i odakle, gdje rade, kakve su im mogućnosti, gdje stanuju, i katkada im platiti piće. Znači to imati, u jednome dijelu svoga života, neku vrijednost višu od sebe sama, pa brinuti se za nju i skrbno je njegovati. Znači to, napokon, dolaziti na sve treninge, raspravljati s trenerom i davati mu savjete, popodne, dok proljetno sunce igra na travi neravnoga igrališta i na krovu barake u kojoj su svlačionice.

I, odvjetnik Đuro Bednjanec dolazio je na sve treninge svojega kluba, tri puta na tjedan, i ostajao sve do predvečerja, a nakon igre je, zajedno s ostalim najvjernijim navijačima, smio ući u svlačionicu i ondje razgovarati s igračima, u vonju znoja i masti za kopačke, u pari iz kupaonice i u šumu tuševa. Uvijek je tada razgovarao s doktorom Rudanom iz područne ambulante, koji je - na dobrovoljnoj bazi - ponekad masirao igrače, na što su oni bili jako ponosni.

Tako je bilo i onoga poslijepodneva u lipnju, kad se već govorilo o kvalifikacijama za viši rang, ali i o tome da se bliži prijelazni rok i da ljudi iz "Dinama" obilaze po periferiji, tražeći igrače za koje su čuli na Špici ili u kafeterijama bivših nogometaša, u kojima se okuplja sportski svijet. Sunce je bljeskalo po loše izvučenim crtama na terenu, dizala se prašina na mjestima oko jedanaesterca i na prostoru gdje šeće golman, a odvjetnik Đuro Bednjanec i doktor Rudan sjedili su na travi, na prostrijetim rupčićima, skinuvši košulje i hladeći se novinama. Bilo je ugodno i bilo je već kasno, a kad je trening završio, oni su se uputili prema svlačionicama.

Kada su stigli onamo, neki su igrači već izašli ispod tuša, neki su se još tuširali, vrata svlačionice bila su širom otvorena, a pred njima su se skupila djeca koju je domar - također dobrovoljni - pokušavao otjerati. Dvojica navijača ušli su u svlačionicu, koja bijaše puna pare i još k tome tijesna, jer su u njoj bile cijevi i ventili kojima se regulira mlaz tuševa u kupaonici. Po ventilima je također visjela odjeća.

Napokon su svi igrači bili u svlačionici, i sad su se gurkali, odijevajući se, a odvjetnik i liječnik sjedili su na klupi, šuteći i sjećajući se starih vremena. Onda je Radenić, desni branič, usred najžešće rasprave o skorim kvalifikacijama, najednom digao viku svojim jakim, gorštačkim glasom:

-Hej, pitam vas tko je ovo zaključao? Ostao mi je sapun unutra, moram po njega. Što je ovo, ljudi? Jeste li vi zaključali, stric Franjo? - obratio se domaru.

-Nisam, nisam - uzbunio se dobrovoljac. - A i vodu ste mogli zaustaviti, kad ste se već svi okupali.

Počela je graja, cijela se momčad bunila i tražila da se javi onaj tko je zaključao vrata. Ključ se također nikako nije mogao naći.

-I to su mi neke šale - rekao je Franjo, oružar, stojeći pred vratima kupaonice, ne znajući što da počne.

Onda je Petrač, desni pomagač, odjednom uzviknuo:

-Hej, pa gdje je Jug?

Svi su se počeli okretati po svlačionici, zagledati, zapitkivati jedni druge:

-Da nije izašao?

-Kako? Gol? Vidiš da mu je odijelo tu.

-Pa to je on unutra! Zatvorio se! Opet on!

Radenić je počeo udarati o vrata svojim velikim pesnicama.

-Jug, hej, Jug, daj, boga ti, otvori, nisi kod kuće, hej, žuri mi se, treba mi sapun, čovječe, ne gnjavi!

Opet su svi zažagorili, a Radenić im dade znak da šute. Nastala je tišina. Kako je čudno kad petnaest ljudi u skučenom prostoru stoji i šuti! Iznutra se čuo samo šum vode. Onda se najednom začuo udarac, pa štropot, kao da su se letvice što stoje ispod tuša pomaknule.

Onda opet tišina. Sad su se neki uzbudili.

-Da mu nije slabo?

-Stric Franjo, dajte rezervni ključ!

-Požurite, možda se onesvijestio!

-Tko zna gdje je sad taj ključ?

Ipak, Franjo ga je brzo našao. Drhtavim rukama ugurao ga je u bravu, pa otključao. Polako je otškrinuo vrata, kao da ne želi biti prvi koji će ući u kupaonicu. Odvjetnik Đuro Bednjanec progurao se naprijed. Čim su se vrata otvorila, iznutra je prokuIjala golema količina pare: prozorčići kupaonice bili su zatvoreni. Bilo je očito da iz tuša teče vrela voda, koja se odmah isparava.

Odvjetnik otvori vrata. Na podu, na letvicama, ležao je Stjepan Jug, lijeva spojka, gol, blijed i malo zgrčen. I, što je bilo osobito čudno, otvorenih očiju. Doktor Rudan bio je već tu. Otvorio je prozore i dao mladićima znak da zaustave vodu. Najednom, u kupaonici je zavladala tišina, i zbog toga je bilo i lakše i teže dvojici ljudi što su se nagnuli nad lijevu spojku, i igračima što su se zbili na vrata.

Doktor Rudan držao je u ruci njegovu ruku, pipajući mu bilo. Zatim mu je naslonio glavu na grudi. Njegovi pokreti bili su hladni i odmjereni, premda inače bijaše plah čovjek: čim bi došao u dodir s medicinom, postao bi hladnokrvan. Ipak mu je glas malo zadrhtao kad je digao glavu i rekao:

-Dečki, Jug je mrtav.

Nastala je duga tišina, premda su i do tada svi šutjeli. Iznenađen, odvjetnik Đuro Bednjanec primijeti da u vratima kupaonice ni s unutarnje strane nema ključa.

2.

Svome klubu čovjek duguje još i više nego dobrom prijatelju, to je vazda bilo mišljenje odvjetnika Đure Bednjanca.

Pa tako i sad: i pored sve neugodnosti situacije u kojoj se slučajno našao, on je odlučio ostati i učiniti sve što može, premda je tu bio i trener, debeli i ćelavi Stefanec, i svi igrači. Odlučio je boriti se da stvar izađe na čistac i da se klub nekako oporavi od gubitka.

Igrači su stajali i sjedili na travi pred svlačionicom, pušili i tiho razgovarali; bilo ih je strah i bili su žalosni. Najteže je stvar podnio Stanko Jurak: povukavši se ustranu, on je povraćao u travu, a niz lice su mu tekle suze, možda od tuge, a možda i od napora. (U svakom slučaju, on je s pokojnikom bio najbliži.)

Trojica starijih, liječnik, odvjetnik i trener, stajali su malo postrance, razgovarajući smireno, premda se još ni sami nisu oporavili od šoka. Čekali su Franju, koji je otišao na telefon da zove hitnu pomoć.

-Mladić je umro od srca - rekao je doktor Rudan, čim su izašli iz kupaonice. - Sumnjam da je to došlo tako naglo, morao je nešto imati već ranije. Sportašima srce ne popušta samo tako. Možda i prirođeno, samo što nije znao za to. Ona vruća para, ponestalo mu je zraka...

-Tako? - rekao je trener.

-Vruća voda? - rekao je Đuro Bednjanec.

-Sad mi pada na pamet - dodao je liječnik. - Možda je mali i znao da ima nešto na srcu... Zapravo, gotovo sam siguran da je znao. Da, da, mora biti da je znao.

-Po čemu sudite? - upitao je advokat.

-Vidite, drugi se igrači pregledaju redovito kod mene, ovdje, u područnoj ambulanti. Samo Jug nijednom nije došao, uvijek je išao drugamo. Tvrdio je da poznaje nekoga na Šalati...

-Možda i poznaje? - pretpostavio je odvjetnik.

-Sumnjam. Bit će da je krio svoju bolest. Bojao se da ga ja kome ne odam.

A kad je Franjo već pošao telefonirati, nekoliko minuta nakon nesreće, odvjetnik je rekao:

-Moramo zvati i policiju.

-Policiju? - uplašio se trener.

-To je nesretan slučaj. Treba objasniti kako je došlo do toga da on ostane ondje zaključan. S time se ne treba šaliti. Čovjek je stradao zbog nečije pogreške, ili zbog svoje vlastite, to tek treba izvidjeti.

Poznajući odvjetnikovu odanost klubu, trener je slegnuo ramenima:

-Ako vi mislite...

Tako su sad stajali pušeći, razgovarajući stalno o istome, premda im je taj razgovor bio neugodan, izbjegavajući da se okrenu i pogledaju prema još uvijek otvorenim vratima svlačionice. Hvatao se suton, svjetla su se palila daleko, pored autoceste, u novim naseljima, a oni su se osjećali kao da ih je od cijeloga svijeta odvojila poplava ili neka iznenadna, a opaka bolest.

Liječnici i policija stigli su istodobno. Pogledali su tijelo, slikali ga, razgovarali s trenerom, raspitivali se za okolnosti pod kojima se nesreća zbila. Onda su tijelo stavili na nosila i odvezli ga, dok se bijeli pokrivač čudno ljeskao u sutonu, naspram trave po kojoj je popala rosa. Onda je odvjetnik Đuro Bednjanec pozvao ustranu glavnoga među ljudima iz policije.

-Ja sam odvjetnik - rekao je. - Stvar mi izgleda dosta čudna. Nemojte misliti da se miješam u vaš posao...

-Ništa, ništa - rekao je visoki čovjek s brkovima -svaka nam je pomoć dragocjena. Rekli ste da vam je nešto čudno. Što?

-Pa, vidite - zbunio se odvjetnik- nije posve jasno kako je mladić ostao zaključan u kupaonici.

-Igrači tvrde da se sam zaključao.

-Da, ali... - opet se zbunio advokat. - Nemojte misliti da ja vidim nekakve sablasti, ali, kad smo ušli u kupaonicu, ja sam pogledao vrata, i s unutarnje strane nije bilo ključa. Osim toga, zašto bi se zaključao?

-Tko zna, u takvim slučajevima ljudi obično učine nešto nepredviđeno. A kažete, nije bilo ključa?

-Otvorili ste rezervnim? Hm. U tome slučaju, ključ bi još i sada morao biti u kupaonici. Nitko nije ništa dirao?

- Nije. To sam ja... upozorio - rekao je odvjetnik pocrvenjevši.

-Onda je - rekao je čovjek iz policije - najbolje da pogledamo sami, vi i ja.

Dok su trener i liječnik razgovarali naslonjeni na ogradu, dok su igrači sjedili na travi, njih dvojica su kroz svlačionicu ušli u malu, još uvijek toplu prostoriju u kojoj su bili tuševi. Voda se s betona ocijedila, letvice su se ljeskale pod slabim svjetlom.

-Da vidimo - rekao je čovjek iz policije.

Podigli su letvice, sagnuli se, čovjek s brkovima čak je izvadio iz džepa svjetiljku, pa posvijetlio. Rešetka nad rupom za odvod vode bila je gusta, kroz nju ključ nije mogao upasti u kanal. U kupaonici ga nije bilo.

-Da nije ostao u njegovoj ruci? - upitao je visoki čovjek.

-Ne, šake su mu bile otvorene - odgovorio je odvjetnik.

-Doista ga nema - rekao je čovjek iz policije. - Čudno. Možda vaša pretpostavka nije bez osnova.

Odvjetnik se zbuni.

-Ima još nešto - reče. - Dovod vode za tuševe regulira se izvana, iz svlačionice, i zajednički je za sve tuševe. Bojleri se griju za vrijeme cijeloga treninga, pa je zato uvijek potrebno dodavati hladnu vodu. Ali, kad smo ušli... ne znam je li to uvjerljivo... bilo je toliko pare da mi se čini kako je iz tuša tekla samo vrela voda... pod kojom se nitko ne može kupati... Ako sam bio dovoljno jasan.

-Mislite da je netko isključio dovod hladne vode? Hm. Nije nemoguće. Ali ključ? On bi morao negdje biti. Možda u nečijem džepu? Možda ćemo morati pregledati igrače?

Stajali su u kupaonici, njih dvojica, šuteći i gledajući se. Odvjetnik bijaše zbunjen. Gotovo da mu je bilo žao što je uopće pokretao cijelo to pitanje, sad, kad je čuo o pregledu.

Zato je, kad su opet ušli u svlačionicu, još jedanput pokušao:

-Možda bi trebalo pogledati ovdje?

Popeo se na klupu i počeo viriti na gornje plohe ormarića što su stajali poredani ondje, zaključani, s imenima i nadimcima igrača, napisanima na vratima. Na jednome je ormariću nešto bljesnulo.

-Evo ga - reče odvjetnik. Bio je to pokojnikov ormarić.

-I tko tu može biti krivac? - zamišljeno je rekao čovjek iz policije. - Cijela momčad, zajedno s rezervama. Cijeli klub!

A kad su izašli van, kad su se približili tamnoj skupini što je sjedila na travi, a samo su cigarete svjetlucale, čovjek iz policije je rekao:

-Momci, čini se da je netko ubio vašu lijevu spojku.

3.

Za svoj klub čovjek mora biti u stanju učiniti ono što nikada ne bi učinio, i ne učiniti ono što bi uvijek učinio, to je svagda bilo geslo odvjetnika Đure Bednjanca.

Da nije bio u pitanju njegov klub, "Vihor", ne bi odvjetnik nikada učinio ono što je tada učinio, niti bi toliko razmišljao o cijelome slučaju. Ovako, on je, drugi dan poslije treninga, primajući stranke u svome uredu, blizu igrališta, stalno mislio o onome što se dogodilo i pokušavao sebi to objasniti.

Nakon otkrića s ključem, ljudi iz policije su još neko vrijeme ispitivali igrače, sve zajedno, i jednoga po jednoga, a zatim su otišli, rekavši da će ih još pozvati. Ćelavi trener se znojio, mnogo pušio i uzdisao, a igrači su se razišli pognutih glava, u malenim skupinama, i ne razgovarajući.

Sada, u svom uredu, odvjetnik je razmišljao o cijelome slučaju. Njemu se činilo da je otkrio kako je tekla cijela stvar: igrači su se zajedno kupali, a Jug je ostao posljednji, kao i uvijek; advokat se sjećao da su ga vazda zadirkivali što se pere dugo, kao djevojka. Kad su izašli, ključ je bio u bravi, s vanjske strane. Netko ga je zavrnuo, a zatim bacio na ormarić. Sve je to mogao učiniti neopaženo, da ga nitko ni ne čuje, jer je u svlačionici bila galama, a svi su se motali uokolo, dodavajući jedan drugome stvari i navlačeći košulje preko glave, otresajući mokru kosu, tako da nitko nije pazio što drugi rade. Potom je taj netko zavrnuo dovod hladne vode i pojačao dovod vruće. To je također mogao učiniti neopaženo, jer su stvari visjele na ventilima što vire iz cijevi, pa su se mnogi i približili tim ventilima. Nakon svega, taj netko je trebao samo čekati.

Dvije su se stvari tu činile čudnima; gotovo da su bile dostatne da odvjetnika zbune, obeshrabre i natjeraju da od svega digne ruke. Prva, koju je mogao kako-tako objasniti, bilo je pitanje: zašto Jug nije vikao? Zar mu je tako naglo pozlilo? Ili je mislio da sve može sam riješiti, da će napadaj proći? To će možda zanavijek ostati nejasno. Drugo, mislio je odvjetnik pravničkom terminologijom, gdje je motiv? Kakva je interesa netko mogao imati da ubije Juga? Nije vjerojatno da tako mlad čovjek može imati neprijatelje. I to još tako ozbiljne da ga žele ubiti? I to među suigračima u klubu? Čudno. Možda je ipak nesretan slučaj. Odvjetnik je bio prilično obeshrabren.

Onda je došla gospođa Fištek, i on je, htio-ne htio, morao opet misliti i govoriti o Jugovoj smrti. Gospođa Fištek bila je Jugova stanodavka, on je stanovao kod nje u maloj, prizemnoj kućici od kakvih se i sastojao cijeli taj kraj, s niskim krovom i s vrtom ispred kuće, a sa zahodom u dvorištu.

-Izvolite, gospođo Fištek, - rekao je odvjetnik. - Vaša stvar napreduje pomalo, ali napreduje, bit će nešto, bit će.

-Joj, kako ste vi dobri - rekla je gospođa Fištek. Ona se već godinama sporila sa svojim susjedom zbog ometanja posjeda: radilo se o nekome spornom komadu dvorišta preko kojega je netko zatezao konopac za rublje. I sad je stvar pomalo izlazila na čistinu. Gospođa Fištek bila je, dakako, debela i imala je ruke crvene i ispucale. Kad joj je odvjetnik izložio kako teče njezin slučaj, ona ga je zahvalno pogledala, a zatim uzdahnula:

-A, eto vidite, gospodin advokat, moj Štef...

-Jug? Podstanar? Znam, bio sam tamo.

-Čula sam da ste bili. Jadan dečko, meni je bio kao sin, jako sam ga voljela. Tako je bio miran, šutljiv, ni djevojke nije dovodio, kao curica vam je on bio, znate.

-Je li vam ikada rekao da je bolestan?

-Nije. On se meni katkad činio nekako... čudan, baš kao bolestan, ali ja sam uvijek mislila da je to od nogometa. A sad čujem...

-Da. Srce. Što ćemo - rekao je odvjetnik.

-A, gospodin advokat, je li istina da je to njega netko... namjerno? - gospođa Fištek se uzbudila i od same te pomisli i još se više zacrvenjela.

-Ne znam - rekao je advokat. - Svašta može biti.

-Joj, kako su ljudi zločesti. A eto, vidite, ne daju mu ni poslije smrti mira...

-Kako to mislite? - Odvjetnik se pozorno zagledao u oblo lice gospođe Fištek, ispod kojega se tresao teški podvoljak i s kojega su gledale dobre plave oči.

-A nisam vam to rekla? Netko je provalio kod mene, noćas, kroz prozor se uvukao, baš u njegovu sobu.

- Što? - ukočio se odvjetnik na stolici, ali ne usuđujući se gospođi Fištek postavljati pitanja, jer je znao da će najprije čuti ono što ga zanima ako je ne bude prekidao.

-Jest, jest, uvukao se kroz vrt - brzala je gospođa Fištek

-i u njegovu sobu se uvukao, premda je prozor bio zatvoren. Ja imam tvrd san, debela sam, a on je prevrnuo cijelu sobu... Kad sam ujutro ušla, imala sam što vidjeti...

-A što je nestalo? - pitaše odvjetnik nestrpljivo.

-E, bogme, to je najčudnije. Koliko ja mogu vidjeti, ništa. A nije ni bilo ništa: moje je samo pokućstvo, a Štefova obitelj je odnijela sve što je njegovo, došli su jučer autom, neki njegov rođak iz Njemačke, a ostale su samo neke knjige i papiri, dokumenti, a i to će odnijeti ovih dana. I ne znam ni sad što je tražio i zašto nije išao i u druge sobe... U sobi do Štefove držim novce, mogao je, ali nije ništa... - završila je gospođa Fištek zadihano.

-Jeste li prijavili policiji?

-Pa kad nije ništa odnio...

-Nemojte o tome nikome govoriti, gospođo - rekao je još odvjetnik.

Tako je gospođa Fištek otišla, tako su misli Đure Bednjanca opet bile obuzete smrću lijeve spojke Stjepana Juga.

On nije ni sumnjao da je u sobu poginuloga nogometaša provalio ubojica, kao ni u to da onoga tko je to učinio može, sam u sebi, tako nazivati. Sjedio je za svojim stolom i gledao preda se, zatim otišao do prozora i, s rukama na leđima, motrio male kuće i vrtove te njemu tako drage četvrti.

Što je ubojica tražio?

Odvjetnik Đuro Bednjanec čvrsto je odlučio to saznati.

4.

Ljubav prema nogometu lijepa je i snažna samo onda kad je jasno odijeljena od svih drugih dijelova života, osobito od onoga što se naziva pozivom ili profesijom.

Tako je vazda mislio odvjetnik Đuro Bednjanec i toga se držao. Ali, u ovome slučaju, nakon smrti Stjepana Juga, on je počeo osjećati kako se, upravo u svezi s nogometom, s klubom, s njegovim "Vihorom", budi u njemu pravnik, i kako više ne može odijeliti privatnu sferu od profesionalne. Jer, on je u odvjetnike i otišao zbog svoga osjećaja za pravdu, ne onu opću i apstraktnu, nego za pojedinačnu i svakidašnju, a sada je upravo taj osjećaj za pravdu bio stavljen na kušnju. Nikada ga u klubu nisu pitali za pravne savjete, nego samo za nogometne, a sad je sam morao, u odnosu prema klubu, biti prije svega odvjetnik i to je za nj bilo posve novo. Sjetio se lica doktora Rudana kad je pregledao Stjepana Juga.

Različiti osjećaji kovitlali su se s tim u vezi u odvjetnikovoj duši. Jer, ne samo da je odlučio pomoći svome klubu svojim pravničkim znanjem, nego je također bio odlučan učiniti to na način koji nije bio posve zakonit, koji inače ne bi odobrio ni sebi ni drugima. Bio je, dakako, svjestan da je to jedini način koji mu stoji na raspolaganju, ali je to njegovoj savjesti stvorilo nove, velike probleme. Zato je, osjetivši da mu je u toj situaciji potreban netko kome će se povjeriti, tko će ga ohrabriti, odmah samo kritično pomislio da time zapravo traži sudionika. Tako je, kad je gospođa Fištek otišla, okrenuo broj doktora Rudana.

-Imate li vremena večeras, doktore? - upitao je.

-Zar me pozivate na rendez-vous? - pokušao se šaliti liječnik. - U čemu je problem?

-Pa znate - zbunio se odvjetnik - predugo je da vam objašnjavam. Radi se o onome slučaju u klubu. Htio bih se s vama posavjetovati.

-Dobro. Ali, ne prije pola deset. Kod Janoša? - predložio je liječnik gostionicu blizu igrališta.

- U redu, u pola deset kod Janoša - složio se odvjetnik uzdahnuvši, premda je htio predložiti liječniku nešto sasvim drugo. Ali, u odlučujućem času to mu se učinilo odveć opasno i suviše neprimjereno doktorovoj realističkoj naravi, pa je tako odustao.

Do večeri je radio u svome uredu, jer je imao posla, dovršavao je zakašnjele slučajeve, ali su mu misli lutale. Nije bio siguran da je pametno i dobro ono što kani poduzeti, ali je istodobno nekako bio siguran da više ne može natrag.

Kad je pala noć, nešto prije devet, otvorio je ormar sa spisima, pa s njegova dna izvadio jednu staru kožnatu torbu. Otvorio ju je i zagledao unutra. U nju bijaše nabacan već pomalo zarđao alat koji mu je služio za hitne popravke u uredu: čekić, kliješta, nekoliko odvijača i, tko zna otkuda, jednu šiljaticu. Uzeo je to pod mišku i uputio se van. Na izlazu, pogled mu je pao u zrcalo: povukao je obod svoga ljetnog, šupljikavog šešira dublje na čelo, pomislivši kako je potrebno da sve bude u stilu.

Hitrim se koracima uputio prema igralištu. Znao je da ondje sada nema nikoga. Ušao je kroz sporedna vrata koja se nikada nisu zaključavala, pa pogledao teren: ležao je nijem i pust u blijedoj rasvjeti neba koje je - to se vidjelo ovdje gdje nema ulične rasvjete - bilo osuto krupnim zvijezdama. Prazni prostor gotovo da je malo plašio odvjetnika. Uzdahnuvši, pošao je dalje.

Stigao je do svlačionica, pa obišao oko njih, slušajući i motreći ima li koga u blizini, šuljajući se poput lopova. Onda je, kad se uvjerio da je sam, brzo prišao vratima i iz džepa izvadio ključ, pa otvorio vrata, ušao unutra i brzo za sobom zaključao ne paleći svjetla. Taj ključ mu je, jednom davno, dao Franjo kad je bio bolestan, zamolivši ga da otključa i zaključa svlačionicu za trening, a kasnije je na to zaboravio, jer je bilo više ključeva. Zaboravio je bio i odvjetnik, ali se sada u pravi čas sjetio.

Iz džepa je izvadio malenu svjetiljčicu nalik olovci, pa njome prošarao po ormarićima na kojima su bila imena i nadimci igrača. Svlačionica je odisala vonjem hladnoga znoja i deterdženta za pranje dresova. Na jednome je ormariću razmaknutim slovima pisalo J U G .

Odvjetnik mu priđe, malo drhtavim prstima ga opipa, prijeđe kažiprstom preko otvora brave, pa zatim stade vaditi alat iz svoje torbe. Nastojao se sjetiti davnih predavanja iz kriminalistike, a i skupiti svoja skromna tehnička znanja. Brzim je pokretima odšarafio bravicu s njezine drvene podloge i zaokrenuo je tako da može vidjeti nutrinu mehanizma. Onda je unutra ugurao prvo odvijač: nije išlo. Potom je posegnuo za šiljaticom. Brava je popustila. Odvjetnik otvori vratašca.

U ormariću nije bilo gotovo ničega. Sapun, nekoliko pari čarapa, jedna bilježnica, nekakva kolonjska voda. Razočaran, advokat je prevrtao po tim stvarima. Već ga je počela hvatati malodušnost.

Ipak, na gornjoj polici, bio je jedan papir, presavijem nadvoje. Nestrpljiv, odvjetnik ga zgrabi, razmota, pa zatim osvijetli svojom svjetiljčicom. Bio je to liječnički recept.

Brzim pokretima Đuro Bednjanec zatvori ormarić i provizorno ga zaključa, potom skupi svoj alat i potrpa ga u torbu. Onda ode do vrata, oslušnu, pa ih otključa i izađe. Vani duboko udahne: sav se oznojio. Zaključa vrata, pa se brzim korakom uputi prema izlazu iz igrališta. Kad se našao na ulici, bilo mu je kao da je pobjegao od velike opasnosti. Premda je znao da će se morati još jedanput vratiti.

Kod Janoša liječnik ga je već čekao. Njih su dvojica zapravo bili slični: obojica proćelavi, obojica s engleski potkresanim brkovima, obojica u sivim odijelima. Samo što je doktor bio nešto deblji. On je već domahivao od svoga stola, a potom zabrinuto upitao:

-Što je, vi kao da ste trčali? Da vam nije slabo? - A zatim mu se lice još više izdužilo kad je čuo kako je u odvjetnikovoj torbi zazveckao alat.

-Hitno je - rekao je Đuro Bednjanec. - Poći ćete sa mnom. Molim vas to kao prijatelja. Ne možete me odbiti.

-Kamo?

-Na igralište. Samo vas molim da mi prvo kažete kakav je ovo lijek na ovom receptu.

Liječnik je iz gornjeg džepa izvadio naočale, pa onda bacio pogled na nečitko ispisan listić sav išaran pečatima.

-To je lijek za srce - rekao je. - Za dosta teške bolesti, moram reći.

-Tako sam i mislio - reče advokat.

-Otkud vam to? - upita liječnik. - I, što to znači? Ispada da nam je cijela momčad bolesna od srca.

5.

Biti navijač "Vihora" to, u jednome nešto drugačijem smislu, znači isto što i biti liječnik ili odvjetnik: znači preuzeti obvezu.

To je bio glavni argument kojim je Đuro Bednjanec pozvao doktora Rudana da pođe s njim. Sve je to trajalo tek nekoliko minuta, platili su vino što ga je liječnik popio, pa su se zaputili prema igralištu, a putem je odvjetnik stalno govorio i objašnjavao, obilato gestikulirajući. Tek kada su stigli do ulaza u igralište, zašutio je, pa su se oprezno uvukli unutra.

Opet je počelo šuljanje i prikradanje koje je doktoru bilo smiješno (bar je tako tvrdio, dok je odvjetnik bio uvjeren da ga je zapravo malo strah), obilaženje oko svlačionice, osluškivanje i zavirivanje. Onda su se uvukli u svlačionicu, osvijetlili je malo, zaključali, pa iz te prostorije prešli u kupaonicu. Ondje su sjeli na osušene letvice ispod tuša i tiho razgovarali u mraku, dok je oko njih carevala čudna, šumna tišina od koje u ušima odjekuje vlastito srce i mrmor krvi. Doktor je postavljao još neka pitanja, ali je odvjetnik ostao zagonetan. Samo je rekao:

-Molim vas, budite strpljivi. Učinite mi to kao starome znancu. Nećemo dugo čekati.

Tako se doktor smirio i tako su opet sjedili u tami jedan kraj drugoga, čudno, apsurdno sjedinjeni tom neobičnom situacijom.

Onda se začuo ključ u bravi na vratima svlačionice. Obojica su protrnuli, a doktor se i trgnuo i pomakao, ali mu je Đuro Bednjanec snažno stegnuo podlakticu, a zatim je sam tiho ustao i približio se vratima što vode u svlačionicu.

Netko je onamo već ušao, zaključao za sobom vrata i sad se kretao onuda, a trak džepne svjetiljke probijao se ispod vrata u kupaonicu. Dvojica ljudi uzbuđeno su disali, slušajući i ne usuđujući se pomaknuti. Onda se iz svlačionice začula buka, udarci po drvu i metalu.

Odvjetnik je iskoristio te šumove da malo odškrine vrata i zaviri u svlačionicu. Ondje je neki čovjek, visok, tanak, očigledno mlad, nešto radio oko jednog ormarića. Doktor sa svoga mjesta na letvicama nije to mogao vidjeti, ali je Đuro Bednjanec vidio, a znao je i bez gledanja što se zbiva: čovjek je provaljivao u ormarić Stjepana Juga, lijeve spojke "Vihora".

Napokon, to mu je i pošlo za rukom: vratašca su popustila (ionako ih je odvjetnik bio slabo zatvorio), i on je pustio unutra snop svoje svjetiljke. Nervozno je počeo prevrtati po malobrojnim stvarima, na policama, odozgo prema dolje, sve brže i brže. Po njegovim se pokretima vidjelo daje usplahiren i da ne nalazi ono što traži, da ga sve više hvata panika. Napokon je zastao, nemoćno spustivši ruke.

Onda je odvjetnik širom otvorio vrata, pa zastao na pragu, držeći u jednoj ruci svjetiljku, a drugom pružajući prema čovjeku recept:

-Ovo tražiš?

Mladić je prvo zastao, kao da ga je netko iznenada udario po potiljku, zatim je otvorio usta pohlepno gutajući zrak, tako da je odvjetnik načas pomislio kako doista pati od srca. Onda se naglo okrenuo, pa jurnuo prema vratima.

Ali, zaboravio je da su ona zaključana, pa se odbio od njih, jer nisu popustila. Zahvaćen panikom, počeo je kopati po džepu, tražeći ključ, premda mu je moralo biti jasno da je to uzalud. Tada je odvjetnik skupio svu snagu i iz petnih žila zagrmio:

-Stoj!

Kao da ga je to oborilo, mladić, Stanko Jurak, pustio je bravu, pa se srušio na klupu do vrata i briznuo u plač.

Doktor je već ušao u svlačionicu, pa je zastao na sredini i zbunjeno se zagledao u rezervnog igrača. Odvjetnik je sjeo na klupu kraj Stanka Juraka, ponudio mu cigaretu, koju je ovaj makinalno i prihvatio, dok su mu suze tekle niz lice, kao i onoga dana kad se nesreća dogodila.

-Ti si to uradio? - upitao je odvjetnik glasom punim sućuti.

-Nisam ga htio ubiti, nisam ga htio ubiti - brzao je mladić usplahireno, zaboravljajući pušiti.

-Kako si saznao da je bolestan?

-On mi je rekao. Bili smo dobri. Molio me da se zakunem da neću nikome kazati... I nisam.

-Ti si zaključao vrata, pa zaustavio dovod hladne vode?

-Nisam ga htio ubiti!

-Kako si znao da ne podnosi vruću vodu i paru?

-Jednom smo bili zajedno u javnom kupalištu... Pozlilo mu je... Tako sam i saznao, molio me da nikome ne kažem...

-Znao si da on neće dozivati iznutra, jer se bojao da igrači i trener ne saznaju da je bolestan, je li tako?

Mladić je kimao glavom. Doktor je i dalje stajao na sredini svlačionice, gledajući zbunjeno i ne snalazeći se.

-Ti si provalio kod gospođe Fištek?

-Da.

-Tražio si recept? A kad ti je vratio knjižicu? Kako da i nju nije zadržao?

-Ja sam tražio, vratio mi je isti dan.

-Ti si mu posudio knjižicu, bolesničku, da se ide pregledati, je li tako?

-Da.

-Zašto?

-Nešto nije bilo u redu s njegovom knjižicom... Molio me je da mu pozajmim, da se pregleda, to se i inače radi, i on je meni pozajmio jednom.

-A recept?

-Njega sam se kasnije sjetio. Ali ga nigdje nije bilo.

-Sakrio ga je ovdje. Možda se bojao da ne sazna gospođa Fištek i nekome ne kaže?

Mladić je slegnuo ramenima. Nastala je tišina. Sad je i doktor sjeo kraj njih i zapalio cigaretu. Sjedili su neko vrijeme u tišini, gledajući preda se, pod škiljavim svjetlom svjetiljke. Onda je odvjetnik upitao:

-Zašto si to učinio?

-Nisam ga htio ubiti, nisam htio! - počeo je mladić vikati usplahireno, kao da tek sada shvaća što se dogodilo. - Mislio sam da će mu samo biti zlo, da neće moći...

-Mislio si da će mu samo pozliti, je li tako?

-Da, i da će to netko na vrijeme primijetiti. Ili da će se sam uplašiti i da neće igrati u nedjelju.

-Na kvalifikacijama?

Mladić je plakao. Odgovorio je, sav umazan suzama, kao pravo dijete, što je i bio:

-Da. Dolaze ljudi iz "Dinama". Ja sam bio njegova rezerva. To je strašno, ja nisam htio, gospodin advokat, nisam htio, vi mi vjerujete, je li? - plakao je Stanko Jurak.

Odvjetnik je kimao glavom. Bila je to mučna situacija, nije znao što bi dalje i kako bi utješio mladića, i treba li ga tješiti.

Stavio mu je ruku na rame i nije rekao ništa, jer mu je grlo bilo stegnuto. Onda su sva trojica ustali i izašli, zaključavši vrata za sobom.

Uputili su se prema izlazu s igrališta, liječnik i odvjetnik sa strane, a igrač u sredini, šuteći pored terena na kojemu su se, u tami, isticale bijele crte.

Na Špici su te večeri svi govorili o kupu pobjednika kupova.

Valentin Knez nije se ni sam sjećao kada se zapravo i zašto počeo baviti statistikom, jer mu se činilo daje to bilo tako davno, da je korijen toj strasti morao sezati čak u djetinjstvo. Pitajući se o razlozima svoje ljubavi za tu znanost, zaključio je da ga je k njoj zacijelo privukao njegov snažan osjećaj društvenosti koji je, i pored činjenice što on bijaše osamljen čovjek, bio neobično jak i uvijek budan. Vazda je Valentin Knez osjećao potrebu da oduži svoj dug društvu, da se bavi ljudima oko sebe što više može, da im što više pruži, te da tako proživi što puniji život; a činilo mu se da to može najbolje učiniti statistikom, jer se ona, s jedne strane, bavi ljudima i njihovim poslovima, a s druge strane, pruža tim ljudima neobično korisna znanja i podatke, pa im tako pomaže.

Također, nije se sjećao kako se opredijelio baš za vođenje evidencije zločina i nesreća, pogibija, ubojstava, gaženja, klanja, davljenja i gušenja. Jer, nije on bio čovjek očaran kriminalistikom, niti poklonik detektivske literature; bit će da je i tu bio odlučujući onaj njegov socijalni osjećaj: te pojave (pljačke, požari, nesreće na radu, željezničke katastrofe) neobično su česte, pa je Valentin htio statistički ispitati koliko ih ima, gdje se najčešće zbivaju, koji su im obično uzroci, kakva im je učestalost i intenzitet pa da onda, na osnovi tih izučavanja, pripomogne iskorjenjivanju tog društvenog zla.

Brižljivo je kupovao novine iz svih krajeva zemlje, osobito večernje, koje donose najviše vijesti o kriminalu, pažljivo je izrezivao članke i crtice iz sudskih i kriminalističkih rubrika, a na svome ormaru, u samačkoj svojoj sobi, imao je više fascikala s razvrstanim, sistematiziranim i komentiranim izrescima iz novina. Sve je slučajeve on pratio do kraja, slijedio je sudbine ubojica i utajivača, znao je poimence recidiviste i one koji su pušteni iz zatvora prije roka zbog dobra vladanja. Postupno se počeo baviti isključivo zločinima, jer su mu se oni činili osobito pogibeljnima po društvo, a slučajne je nesreće zabacio.

Dakako, njegov se rad nije sastojao samo u skupljanju isječaka: napravio je on na svome stolu, obloženom pak- papirom, na kojemu bijaše svjetiljka sa zelenim sjenilom, niz tablica, brojidbenih kolona i pokazatelja. Klasificirao je zločine po motivu (ljubomora, grabež, samoobrana, nehat, osveta), po socijalnom sloju (skitnice, seljaci, radnici, službenici, inteligencija) po broju žrtava (jedna, dvije, tri, više), po oružju i oruđu kojima je zločin izvršen (revolver, nož, kolac, boca, bokser, kamen, šaka, otrov, konopac i drugo), po dužini istrage, po spolu i dobi počinitelja, po mjestu gdje se zločin zbio, po gradovima, po regijama. Sve je kod njega bilo razvrstano, držao je da ima pregled kao malo tko u zemlji i bio je siguran daje sve to koristan posao, jer ga je on radio stvaralački, poput učenjaka. Načinio je, osim tablica, i karte cijele zemlje (a, koliko je mogao, i drugih zemalja), pa na njima posebnim linijama povezao mjesta gdje su se događali slični zločini, s istom učestalošću i podjednakim počiniteljima. Nazivao ih je izokrime ( od lat. crimen - zločin) i po njima je sve mogao odlično pratiti.

Važno je, međutim, naglasiti dvije stvari: prvo, Valentin se osobito bavio svojim gradom, Zagrebom, njega je najprije proučio i najpomnije pratio. Znao je točno svaku kuću gdje se odigralo ubojstvo, svaku sobu gdje se netko ugušio plinom, svaku kupaonicu gdje je netko udavljen u kadi, svaku krčmu gdje je netko dobio nož u trbuh i svaku livadicu u predgrađu gdje su nekoga zatukli kolcem. On je obilazio sva ta mjesta i imao je posve točan pregled. Volio je svoj grad i do njega mu bijaše najviše stalo.

Godine napornoga i predanog rada nisu mogle a da ne dadu plodove. Dakako, ne u obliku društvenoga priznanja ili slave (jer, sve je to još bilo njegova tajna), nego u obliku tihe unutarnje radosti, kao u majstora koji završava svoje djelo. Materijal kojim je Valentin Knez raspolagao sve je više rastao i bivao je sve bolje i sustavnije obrađen. Statističaru su se javljale sve nove i nove ideje, i on je sve više postajao svjestan kakvim blagom raspolaže.

Dakako, brojidba nikada nije sama sebi svrhom: ona uvijek teži nekim širim, općenitijim zaključcima koji slijede iz njenih proučavanja. Statističar zločina Valentin Knez nije imao nikakvu ideju o mogućem zaključku, točnije, on nije težio uvidu u odnos zločina i društva uopće. Smatrao je da će dovoljno učiniti, još kako dovoljno, ako utvrdi koji se i kakvi zločini javljaju, u kojem društvenom sloju i s kojim motivima, pa da tako utvrdi razmjere zločina uopće, uzimajući zločin a priori onako kako se obično shvaća, naime, kao jedno od najvećih društvenih zala.

Međutim, dogodilo se da su ga rezultati njegova rada i samog počeli iznenađivati. Jednog nedjeljnog jutra, dok je sjedio sam u svojoj sobici nad papirima, listajući ih polako i pogledavajući u sivi zid dvorišne zgrade, primijetio je stvar koja mu je privukla pozornost. On je, naime, zaključke pojedinih svojih statističkih pregleda, kao i sažetke pojedinih slučajeva, zaokruživao crvenom bojom; a sad je primijetio da je među tim crvenim otocima nekako uvijek jednaka udaljenost, da su uvijek slično raspoređeni na bijeloj stranici. Isprva, osjetio je tek

zadovoljstvo zbog vlastite pedantnosti i preglednosti svojega rada. Ali, tada se najednom zapitao, ne postoji li možda doista neka međuovisnost između stvarnog toka događaja i njegova grafičkog prikaza.

Uzeo je prečitavati. Upitao se najprije nije li on, u svojoj želji za urednošću, podsvjesno težio k toj pravilnosti. Ali, ne: ubrzo se uvjerio da ta pravilnost dolazi s druge strane, da je ona uvjetovana zapisanim događajima. Zaboga! Zastao je osupnut i zamišljen. Pa to može imati dalekosežne posljedice! Takve posljedice kakvima se nitko, a pogotovo on sam, nije mogao nadati. Bilo je to nešto tako novo, tako poticajno, da je Valentin Knez s dvostrukom voljom prionuo na rad.

Ideja se pokazala neobično plodnom i svakoga je dana dobivala nove potvrde. Valentin Knez utvrdio je da postoji ne samo velika statistička učestalost sličnih slučajeva, nego čak i pravilnost u njihovu pojavljivanju. Ona je isprva bila ponešto nejasna, ali kada je proniknuo dublje u sustav, proučavatelj više nije mogao u nju sumnjati: bila je suviše očevidna, suviše matematička, suviše primamljiva. Zločini su se pojavljivali kao po proračunu i jedan po jedan ulazili u Knezovu shemu, potvrđujući sistem i potresajući njegova autora.

Slika je bivala sve jasnija i jasnija. I ne samo to: dobar statističar je mogao točno znati koliko će se zločina u jednom mjesecu u Zagrebu zbiti, kako će biti teški i u koliko će slučajeva, otprilike, počinitelj biti otkriven. O tome je trebalo napisati, knjigu.

Otvorio je nov fascikl s naslovom PREDVIĐENI ZLOČINI.

Ipak, morao je još čekati. Uvidio je kako još ne zna sve, kako će znati još više. Jer, kako je vrijeme prolazilo (a bili su to mjeseci i godine) njegova su predviđanja bivala sve jasnija i preciznija, bila su čak tako jasna da se pitao hoće li itko povjerovati u njih. Naime, sad je već mogao - na osnovi statistike - predvidjeti i gdje će točno do zločina doći, u kojoj ulici, u kojoj kući, tko će ga izvršiti, čime i na koji način. Predviđao je čedomorstvo, paleže, davljenja i lokalizirao ih u pojedine dijelove grada, određivao im mjesto i vrijeme, trajanje. Osjećao se nekako tjeskobno i strašno, dok bi jutrom odlazio u kakvu krčmu u Dubravi, znajući da će iste večeri u njoj netko biti ubijen, predviđajući broj uboda nožem u trbuh i plećku, broj zasjeka razbijenom bocom i broj udaraca stolicom. Zastajao je zamišljen pred prozorima kakve kuće u otmjenim, sjevernim dijelovima grada, znajući da će tu, istoga popodneva, neki muž zadaviti svoju ženu. Bila je to za nj velika kušnja, bio je to neki strašan, fatalistički osjećaj bespomoćnosti, i, čak, uključenosti u to, odgovornosti, čega se Valentin Knez nikako nije mogao osloboditi. A nije imao ni mogućnosti da se toga riješi: znao je da zločin nikako ne može spriječiti (ne samo zato što je slab i sam, nego i zato što se oni zbivaju neumitno), znao je da mu to nitko ne bi vjerovao. Zato je dalje skupljao podatke.

Vrijeme je prolazilo, slika se upotpunjavala, Valentin Knez je - ne toliko zato što bi bio neumoljivo vođen svojom idejom, koliko zbog toga što su ga na to tjerala sve nova i nova otkrića -pomalo širio, razrađivao, pa čak i radikalizirao svoju viziju situacije, svoje zaključke koji su nastali iz statistike. Isprva je to činio bojažljivo, skromno, plašeći se da ne bude brzopletan i da sam pred sobom ne ispadne pretenciozan, ali su ga nova otkrića (zapravo: nove potvrde njegove osnovne misli) tjerala da u zaključcima ide sve dalje, da uopćava.

Postupno, kad se jednom posve osvjedočio u pravilnost, u matematičku preciznost u događanju zločina, počelo mu se, naravno, nametati i pitanje o značenju te pravilnosti, o njezinoj ulozi u životu grada i o njezinu značenju za njegovo funkcioniranje. I opet Valentina Kneza nije zanimalo čime je ta pravilnost uvjetovana, nego je više želio otkriti što ona sama uvjetuje, pa se nadao da će tako i njen uzrok izaći na vidjelo. Pitao se, dakle, o ulozi te pravilnosti u funkcioniranju grada kao mehanizma. I, opet isprva bojažljivo i nesigurno, a zatim sve odlučnije, sve je jasnije otkrivao da je ona golema, da je ona nešto bez čega bi -zaključio je na kraju - život bio nezamisliv.

Jer, razmišljao je - bez obzira na to je li nam to prirodno usađeno ili to stječemo živeći među ljudima - mi na tu pravilnost, podsvjesno, stalno računamo, na nju računaju i društvene institucije, kao pravosuđe. Pravilno i ritmičko događanje zločina omogućuje da se svijet kreće naprijed, da u njemu stvari budu logične i da se odvijaju prema očekivanju. Zločini su, s jedne strane, mogući samo u nekim, dosta velikim, razmacima, a njihovo kažnjavanje je ritmično isticanje uloge društva i njezino usađivanje u našu svijest. Remećenje toga ritma bilo bi pogubno.

Jer, pravilnost u događanju zločina jednako je bitna i nužna kao izlazak sunca, kao smjena godišnjih doba. Da toga nema, bilo bi nam uskraćeno snalaženje u svijetu, sve bi pošlo naopako i bilo bi poremećeno, kao kad bi sunce izašlo na zapadu. Ritam zločina je životni ritam svakoga grada i cijeloga svijeta.

A naše podsvjesno znanje za nj spašava nas da ne padnemo kao žrtve zločina: stradavaju oni koji ritam prestanu osjećati. On je jedna od osnovnih točaka naše orijentacije.

Ipak, naravno, to ne znači da zločine ne treba sprečavati. Naprotiv, to bi baš trebalo zdušno činiti, i to je bilo ono za čime je Valentin Knez težio. Bilo je samo važno da se ne poremeti ritam, točnije, valjalo bi uspostaviti novi ritam, ritam sprečavanja zločina. Treba postići ritam u nedogađanju zločina, u njihovu pravodobnom sprečavanju i u stišavanju zločinačkih nagona, u buđenju obrambene sposobnosti, u osvježavanju veze s podsviješću koja za pravilnost znade, kod potencijalnih žrtava. U tome je Valentin Knez vidio spas: valjalo je postići ritam koji bi bio Ijudskiji, a ujedno lakši i životniji, koji bi omogućio preobrazbu društva. Bilo je trenutaka kad je statističar duboko sumnjao u ostvarivost svoga projekta, ali ga je u boljim satima već vidio i ostvarena.

Rad se pomalo bližio kraju, knjiga je rasla, dokazni materijal bio je golem, i posao je već s proljeća te godine bio skoro gotov. Bližio se čas kojega se statističar pomalo i bojao, trenutak kada je projekt trebao predočiti stručnjacima, izložiti ga njihovu sudu i početi nastojati na njegovoj provedbi.

Ali, tada su se počele događati nepredviđene stvari. Bio je početak ljeta, Valentin je pomišljao kako će sada najzanimljivije vijesti dolaziti s mora. Međutim, tada, u lipnju, primijetio je da su zločini postali nekako čudni. Bio je zbunjen.

Bila su to neka sasvim malena odstupanja od utvrđenoga ritma, tako mala da ih je i Valentin Knez jedva primijetio: ubojstvo koje je, prema predviđanjima, trebalo biti izvršeno nožem, počinjeno je iz revolvera. Statističar je zaključio da mu proračun nije bio dobar, pa je počeo provjeravati. Ipak, proračun bijaše valjan.

Onda je nekoliko zločina uranilo: umjesto da se zbudu poslije podne, zbili su se ujutro, umjesto da se zbudu ujutro, zbili su se navečer uoči toga dana, umjesto da se zbudu za tri dana, dogodili su se već danas, Valentin Knez bio je iznenađen i uplašen. Doduše, okolnosti pod kojima je do zločina dolazilo još su uvijek bile prema predviđanjima, izvršilac i žrtva također, ali je statističar ipak bio ozbiljno zabrinut. Provjeravao je i

provjeravao, i uvijek je dolazio do zaključka da nije pogriješio on, nego da je u živome tkivu grada, u njegovu tijelu, počelo dolaziti do preskakanja, trzaja i nervoznih tikova.

Onda, jednoga jutra, 14. lipnja, kad je otvorio novine, morao se nasloniti na stup, dok je stajao na trešnjevačkoj tržnici, čitajući. Na Kalinovici, u novogradnji, nekoga su čovjeka ubili žena i sin, velikim kuhinjskim nožem. Valentin Knez stajao je dišući ubrzano. Sasvim se jasno sjećao da je do tog ubojstva trebalo doći tek 28. rujna, doduše u istoj obitelji, ali ne na Kalinovici, nego u Livadićevoj ulici. Valentin Knez polako je išao kući, znajući da mu ni ne vrijedi gledati u bilješke. Ritam se remetio. Ipak, još je uvijek postojala mogućnost da je to samo incident: ali oni maleni poremećaji prethodnih dana statističara su duboko onespokojavali. Valjalo je pričekati.

Sutradan rano ujutro, dok je otvarao novine, ruke su mu se tresle. I, da: tamo, na stranici gdje je kriminalistička rubrika, stajala je vijest: u vrtnoj restauraciji, u Medulićevoj, šef sale je, oko deset navečer, u stražnjoj prostoriji, ubio svoga znanca, također ugostiteljskog radnika, u sporu oko nekog novca. To uopće nije bilo predviđeno: ni počinitelj, ni mjesto, ni oruđe; u Medulićevoj je do nekoga zločina trebalo doći tek za godinu dana. Valentin Knez stajao je zbunjen i uplašeno gledao oko sebe li, ne, to još nije sve; dogodilo se i ubojstvo u Jarunu: u susjedskoj svađi netko je pucao, ubijen je bračni par. Također nepredviđeno. Valentin Knez išao je ulicom polako, zaboravivši kamo je krenuo. Više nije bilo sumnje: ritam bijaše poremećen.

Statističar je gledao oko sebe, tražeći na licima ljudi potvrdu za tu misao. Oni kao da nisu ništa slutili. Ipak, njega gotovo da je bilo strah da bi mu tkogod mogao pritrčati i zariti mu nož u grudi. Jer, to je sada bilo moguće.

Sada je bilo moguće sve i sve se moglo očekivati. Životni ritam grada bio je poremećen, bio je otvoren put kaosu i krvoproliću: kad je nestalo prirodnoga zakona, sve se moglo očekivati, svakog je časa moglo doći do sasvim neuvjetovanih, proizvoljnih i nelogičnih zločina. Bio je u ljudi poremećen spasonosni osjećaj ritma, oni su bili nezaštićeni, nisu znali odakle da se nadaju zlu. Zato su se bojali i zato će - to je Valentin Knez znao - uskoro i sami početi napadati. I zločina će biti sve više. Nije smio ni pomisliti kako će izgledati Zagreb: posvuda krici, krv i prosuti mozak.

Valentin Knez zatvorio se u sobu i pušio. Bio je očajan i grozničavo je razmišljao. Nije ga zanimalo što je promjenu izazvalo, stoje prouzročilo poremećaj ritma, razmišljao je o tome može li se ritam spasiti. Samo nakratko, u prvi mah, opet je pomislio da proračuni ne valjaju, pa čak, na trenutak, da ne valja ni cio sustav. Ali to je brzo morao odbaciti: radio je u vijestima javljao o sve novim, neobično mnogobrojnim i sve okrutnijim zločinima. Nije mu bilo do sistema, bilo mu je do Zagreba. Ipak, ako ga ne spasi sistem, neće ga spasiti ništa. Opet je uronio u papire.

Nekoliko dana sjedio je zatvoren u sobi, izlazio je samo da nakupuje novina, a svaki je sat slušao vijesti. U duhanskome dimu, iza spuštenih zastora, u svjetlu svjetiljke sa zelenim sjenilom, unosio je nove zločine u sistem i ispitivao njihov odnos prema njemu, način i ulogu njihova odstupanja od pravila, utvrđivao sustav što ga nova nedjela čine među sobom i njegov odnos prema starome sistemu, njihove sličnosti i razlike. Bio je to strahovito naporan posao, ali Valentinu Knezu je svijest grozničavo radila, on se žurio da shvati, jer je znao da se tu radi o odlučujućim trenucima.

Razvrstavao je kolone, pokušavao ovako i onako, slagao i ponovno razbijao tablice, pravio grafikone, izrađivao shematske planove grada i unosio raznobojnim olovkama nove zločine, razmatrao njihovu učestalost. Pisao je i pisao, crtao. Pravio eksperimente. Pretpostavljao. Izmišljao imaginarne zločine i zločince, najnevjerojatnije mogućnosti. Trajalo je to nekoliko dana, bio je blijed, i podočnjaci su mu bili modri. U zoru 20. lipnja digao je zastore i duboko udahnuo zrak.

Sutradan ujutro, ruke su mu se opet tresle dok je otvarao novine.

Tražio je, zatim uze čitati kratku vijest pod krupnim naslovom UBOJSTVO U NEHAJSKOJ: Noćas oko dva sata, nepoznati zločinac usmrtio je tvrdim, najvjerojatnije drvenim predmetom, u Nehajskoj Josipa Jazbeca starog 51 godinu, sa stanom u istoj ulici. Uzrok zločina nije poznat, ali se, kako su nam rekli predstavnici istražnih organa, najvjerojatnije radi o pljački. Istraga je u toku.

lako su mu se ruke još uvijek tresle, Valentin Knez je osjećao spokojstvo. Ubrzanje ritma bio je jedini izlaz. Knjigu više neće moći objelodaniti. Ipak, ćutio se jakim, možda i jačim no prije, jer je znao da vrši svoju dužnost prema društvu, prema ljudima oko sebe i prema svome Zagrebu. Gurnuvši novu držaljicu za sjekiru dublje pod krevet, on provjeri mjesto akcije za tu večer,

a zatim na novi fascikl poče pažljivo ispisivati naslov: ISPRAVCI RITMA.

Odabranu priču

na plakatu na prikazani način,

Pogledaj neke primjere...

Kako izraditi krimi ploču?

Kada odabereš priču za prikaz, trebaš joj odrediti sve sastavnice koje ćeš organizirati i staviti na ploču.

istaknuti glavnu temu priče - koji se zločin opisuje i kako

zapisati rješenje zločina (kako slučaj završava)

opisati osobu koja istražuje zločin (lik iz priče)

povezati osobu sa zločinom i svime ostalim s čime se može povezati

umetnuti sliku/ ilustraciju/ fotografiju

što ti sve treba...

1. zločin u priči

2. osoba koja istražuje zločin

na ploču umetnuti slike svih osumnjičenih likova iz priče i opisati na koji su oni način uopće osumnjičeni i označiti krivca (zaokružiti ga ili na neki ga drugi način istaknuti da se prepozna)

povezati osumnjičene s ostalim dijelovima na ploči

3. osumnjičeni

Umetnuti fotografije dokaza i sve podatke koji su potrebni i opisuju dokaze.

U dokazni materijal umetnuti i forenzičke dokaze (taj dio možeš sam/sama osmisliti).

4. dokazi

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh
mjesto vrijeme novinski članci
Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh
važni detalji
fotografije

Prilikom izlaganja svoje krimi ploče, trebaš se predstaviti razredu kao službenik istrage (policajac/policajka ili istražitelj/-ica na slučaju).

Posluži se svojim mobitelom kao fotoaparatom i sama/sam usnimi fotografije mjesta zločina ili nekog drugog detalja s ploče.

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Lorem ipsum dolor sit amet, consectetuer adipiscing elit, sed diam nonummy nibh

Pročitati sve priče i odabrati onu koja ti se najviše sviđa te zabilježiti sve iz priče što ti treba za prikaz.

Priču pročitati nekoliko puta

kako bi je bolje razumjela/razumio i pronašla/pronašao sve što ti treba.

Tijek izrade krimi ploče

Osmisliti plan svoga plakata te izraditi sve dijelove koji ti trebaju pa ih tek onda stavljati na plakat i povezivati i uređivati plakat.

Pregledati svoj plakat i uredno ga do kraja izraditi i dotjerati te se pripremiti za usmeno izlaganje. Osmisliti svoj kostim za govor pred razredom.

SLUČAJ ZAKLJUČEN.

Puno uspjeha!

# data[].attributes.attachment_link.title
DETECTIVE PRESENTATION by ostenja.alati on Genially

# data[].attributes.attachment_link.description
kriminalističke priče Pavao pavličić Otvori slučaj! Kao novo djelo za cjelovito čitanje (lektira)ovaj je put pred tobom zbirka kriminalističkih priča autora Pavla Pavličića pod nazivom istoimene priče iz djela Pročitaj sve priče, a samo jednu od njih prikaži kako je u nastavku zadano! Dobrodošli u svijet kriminalističkih priča!