# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Меморіал жертв війни

# data[].attributes.attachment_link.title
Військовослужбовець Михайло Сафронов загинув у бою з російськими окупантами

# data[].attributes.attachment_link.description
Військовослужбовець Михайло Сафронов загинув 23 січня 2023 року в бою з російськими окупантами під Бахмутом на Донеччині. Захиснику було 27 років.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Чубенко Степан Вікторович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Биков Леонід Федорович

Леонід Биков

Леонід Биков

Ім'я при народженні

Биков Леонід Федорович

Народився

12 грудня 1928 Черкаське, Слов'янський район, Артемівська округа, Українська СРР, СРСР

Помер

11 квітня 1979 (50 років) Вишгородський район, Київська область, Українська РСР, СРСР

дорожньо-транспортна пригода

Поховання

Байкове кладовище

Національність

українець

Громадянство

СРСР

Діяльність

актор, кінорежисер, сценарист

Alma mater

Харківський національний університет мистецтв імені Івана Котляревського ( 1951 )

Роки діяльності

1951-1979

Дружина

Тамара Костянтинівна Кравченко

Діти

Олександр, Мар'яна

IMDb

nm0125904

Нагороди та премії

Медаль "За освоєння цілинних земель"

Биков Леонід Федорович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Леоні́д Фе́дорович Би́ков (, с. Знаменське (нині в складі смт Черкаське), Слов'янський район, Артемівська округа, УСРР, СРСР - 11 квітня 1979, поблизу смт Димер, Київська область, Українська РСР, СРСР) - український радянський актор, режисер та сценарист, заслужений артист УРСР (1958), заслужений артист РРФСР (1965), народний артист УРСР (1974).

Закінчив акторський факультет Харківського державного театрального інституту (курс Д. Антоновича). У кінематографі дебютував у фільмах "Переможці" (1952), який не вийшов на екрани, та "Доля Марини" ( 1953).

Леонід Биков - лауреат Всесоюзного кінофестивалю в номінаціях "Перші премії за художні фільми" та "Найкраща чоловіча роль" за 1974 рік, Лауреат державної премії УРСР 1977 року, тощо. 2001 року в Києві відкрито пам'ятник Військовим льотчикам, зразком для скульптури якого став кінообраз Леоніда Бикова. У Харкові у 2013 році в рамках артпроекту "Гордість Харкова" було створено мурал, присвячений Леоніду Бикову.

Леонід Биков народився 12 грудня 1928 р. у селі Знам'янці на Донеччині в родині робітників. 1929 року батьки переїхали до Краматорська (селище Жовтневе). 1936 року сім'я переїхала на нове місце проживання - район "Прокатчики". У цьому ж році Леонід пішов до першого класу школи № 6. Пізніше навчався у 11-й школі, до 1941 року. Під час Другої світової війни у жовтні 1941 року разом із сім'єю був евакуйований до м. Барнаул. Після повернення до Краматорська вступив до машинобудівного технікуму, де вчився у 1944-1945 роках, але не закінчив його. У 1945-1946 роках навчався у школі робочої молоді. Останній 10 клас закінчував у середній школі № 6, яку закінчив у 1947 році. Беручи участь у самодіяльності, уперше вийшов на сцену місцевого будинку культури імені Леніна.

Змалку Биков мріяв про авіацію і двічі вступав до льотних училищ. Перший раз ( 1943 рік) - в Ойрот-Турі, куди в 1942 році було евакуйовано другу Ленінградську спецшколу військових льотчиків, але туди його не взяли (можливо через стан здоров'я). Другий раз ( 1945 рік) - у Кривому Розі в льотне училище, але і тут не вдалося вчитись, можливо через фальсифікацію документів.

В школу акторів у Києві його не прийняли, адже на той час (1946 рік) він ще не мав атестату про середню освіту, але наступного року Биков вступив на українське відділення акторського факультету Харківського театрального інституту, який закінчив у 1951 році. У 1951- 1960 роках - актор Харківського державного академічного театру імені Т. Шевченка. У театрі починається його акторська кар'єра. Роль матроса Паллади у виставі "Загибель ескадри" стала дебютною на театральній сцені. Потім (1952) була роль Павки Корчагіна у "Як гартувалась сталь", Москатель у комедії "З коханням не жартують". Биков на сцені театру зіграв понад 20 ролей - головних, другорядних і навіть без слів ("Не називаючи прізвищ", "Роки блукань", "Людина шукає щастя", "Вулиця трьох солов'їв, 17", "Коли цвіте акація", "В пошуках радості" тощо).

У 1960- 1969 роках - актор і режисер кіностудії "Ленфільм", з 1969 - актор і режисер кіностудії імені Довженка. Автор сценарію сатиричного кіножурналу "Ґніт".

У кіно свою першу роль він зіграв у 1952 році на "Ленфільмі" в фільмі "Переможці", потім зіграв Сашка у фільмі Київської студії "Доля Марини". Наступну роль він отримав у фільмі "Приборкувачка тигрів", де зіграв Петю Мокіна. У 1955 році - головна роль у фільмі "Максим Перепелиця".

Серед найкращих ролей Леоніда Бикова в кіно можна назвати Богатирьова ( "Дорога моя людина", 1958), Акішина ( "Добровольці", 1958), танкіста ( "Травневі зірки", 1959), Альошки ( "Альошкіна любов", 1960), Гаркуші ( "На семи вітрах", 1962).

Наприкінці 60-х років разом з Євгеном Онопрієнком і Олександром Сацьким створено сценарій фільму про льотчиків, який довго не пропускала цензура, через його "негероїчність". Після довгого очікування в 1973 році, Биков зняв таки "В бій ідуть лише „старі"". У цій картині актор зіграв головну роль, прототипом якої став цілий ряд радянських льотчиків Другої світової війни, і в першу чергу Віталій Попков. У 1976 році знято ще один фільм - "Ати-бати, йшли солдати".

У 1978 році розпочалися зйомки фантастичного сатиричного фільму "Прибулець" за повістю Євгена Шатька "Прибулець-73". Биков виступив як автор сценарію, режисер та виконавець головної ролі інопланетянина Глоуза та колгоспника Юхима. У березні 1979 року вже відзнято дві частини фільму на кіноплівку і 5 квітня представлено суду критиків. Картину чекав успіх, але доля зруйнувала плани.

Могила Леонiда Бикова та його дружини Тамари Кравченко на Байковому цвинтарi, 2020 р.

Журналістка Дарка Гірна на своєму ютуб каналі Обличчя Незалежності опублікувала власне розслідування "Зруйноване життя Леоніда Бикова", у подробицях розказавши, як Леонід та його сім'я постраждали від переслідувань.

Леонід Биков трагічно загинув у автомобільній катастрофі на 47-му кілометрі траси "Мінськ-Київ" 11 квітня 1979 року. Биков повертався на своїй машині з дачі під Києвом. Попереду нього рухався трактор МТЗ-50 з культиватором, і, з невідомих причин, Биков вирішив його обігнати, не переконавшись у безпеці маневру. Як тільки він став здійснювати обгін, побачив, що йому назустріч рухається вантажівка ГАЗ-53. Биков почав гальмувати, автомобіль розвернуло на слизькій трасі вліво на 90 градусів, однак уникнути зіткнення не вдалося. Вантажівка протягла "Волгу" Бикова приблизно 20 метрів... Похований Леонід Федорович Биков на Байковому кладовищі в Києві ( ділянка № 33).

Меморіальний знак у пам'ять про Леоніда Бикова на трасі біля Димера

На місці загибелі (траса Київ-Іванків, 400 метрів після виїзду з смт Димер у бік Іванкова) встановлено пам'ятний знак. Але свідки аварії стверджують, що зіткнення сталося ще далі від "офіційного" місця[джерело не вказане 46 днів]. За іншою версією - ДТП, в якій загинув Л. Биков, було зрежисовано спецслужбами СРСР.

За однією з помилкових версій, нібито під час зйомок картини "Прибулець", Леонід пише дивний лист-заповіт на ім'я своїх друзів Миколи Мащенка та Івана Миколайчука, наче передчуваючи швидку трагедію. Але в дійсності, "заповіт" написано за три роки до смерті, після перенесеного ним інфаркту. Лист, за спогадами його дочки Мар'яни, написано на невеличкому аркушику в стилі батька, з назвою "А якщо це кінець...".

"...Нехай хтось один скаже слово "прощавай", і все. Не треба цирку, так званих почестей. Після цього хто скільки може. А потім нехай 2-га ескадрилья вріже "Смуглянку" від початку і до кінця..."

"Слідство велося дуже ретельно. Проводилися консультації з експертами, автогонщиками, експерименти на автодромі "Чайка". Виявилося, що молодий водій зустрічної вантажівки, який вже зібрався було у в'язницю, не винен. Биков був тверезий, але допустився помилки, напевно, через втому. І ніякого інфаркту у нього не було, інакше він відпустив би педаль гальма. Леонід Федорович до останнього намагався запобігти зіткненню."

Акторські роботи

Режисерські роботи

Меморіальна дошка на честь Леоніда Федоровича Бикова, встановлена на адміністративному корпусі кіностудії імені Олександра Довженка (Київ)

Леонід Биков із дружиною Тамарою Костянтинівною прожив до кінця життя і мав двох дітей - Олександра і Мар'яну. Син Олександр мріяв служити в десантних військах. Батько підтримав сина. Та незабаром Олександра Бикова прямо з військової частини відправили до психіатричної клініки із діагнозом шизофренія. Леонід Биков не повірив діагнозу та вимагав повторного проходження медкомісії сином.

Олександр довго не міг знайти роботи. Пізніше важко пережив смерть батька. Згодом одружився. Роботу так і не знайшов. У 1970-х роках неодноразово проводив акції протесту на Хрещатику. Остання протестна акція Олександра Бикова в Україні відбулась 27 березня 1989 р. Того ж року безуспішно намагався провести пікет на Красній площі. Довелося йти до готелю "Москва" з плакатом: "Комуністи, я не хочу з вами жити!". Скрутили, відвезли в Матроську Тишу. Через п'ять днів відправили додому, в Київ. Намагався пішки перейти радянсько-фінський кордон. Біля Виборга був заарештований, 5 днів голодував у камері Виборзького КДБ. Ще дві спроби перейти кордон - той самий результат. Депортували. Повернувся до України, успішно перейшов кордон з Угорщиною. У 1991 р. через Австрію виїхав до Канади, яка прийняла Олександра Бикова як політичного біженця. За рік до нього приїхала дружина з трьома дітьми. У Канаді народилася четверта дитина. Сам він - будівельник. Діагноз "шизофренія" був визнаний хибним.

Спеціальний культурологічний випуск аналітично-інформаційного журналу "Схід (журнал)", 2004.

Роман Корогодський та ін. Леонід Биков. - М., 1978

Роман Корогодський. Леонід Биков. // В книзі: Брама світла. Шістдесятники. [упорядники М. Коцюбинська, Н. Кучер, О. Сінченко; автор вступної ст. М. Коцюбинська] - Львів: Вид-во Українського католицького університету, 2009. - 655 с. ISBN 978-966-8197-47-5

Інформація із архівних джерел та бібліотек.

Діячі науки і культури України : нариси життя та діяльності / За заг. ред. А. П. Коцура, Н. В. Терес. - Київ : Книги-XXI, 2007. - 464 с. - ISBN 978-966-8653-95-7.

1. БИКОВ Леонід Федорович // Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. - 2-ге вид. - К. : Головна редакція УРЕ, 1977. - Т. 1 : А - Борона. - С. 433.; scan page 171, Леонід Биков в УРЕ

2. Як СРСР ламав талановитого режисера. "В бій ідуть тільки "старики"" Леоніда Бикова. У випуску говорить український та канадський актор театру та кіно, театральний режисер і педагог Григорій Гладій // Обличчя Незалежності. Блог журналістки Дарки Гірної, 29 липня 2022

3. Сергей Кудимов. Убийство Леонида Быкова 9 мая 2022 российские каналы впервые не показали фильм В бой идут одни "старики" // Факти ICTV. Исторические Факты

4. Прибулець (після смерті дознятий Борисом Івченком з іншим акторським складом - Зоряне відрядження)

5. Lutz D. Schmadel. Dictionary of Minor Planet Names. - 5-th Edition. - Berlin, Heidelberg : Springer-Verlag, 2003. - 992 (XVI) с. - ISBN 3-540-00238-3.

6. "Комуністи, я не хочу з вами жити!": як сім'я Леоніда Бикова стала жертвою нелюдського експерименту. 5 канал (uk-UK). 18 березня 2020 23:00. Архів оригіналу за 23 травня 2020.

7. останні його роки пройшли в боротьбі за долю сина Олександра, якого під час служби в армії через конфлікт з командуванням запроторили до психіатричної лікарні, Катя Соболева, from: Джой Тарталья (Вікторія Прокопович). "Комуністи, я не хочу з вами жити!" Непроста доля сина актора Леоніда Бикова - Любі Друзі, 1 лютого 2023

# data[].attributes.attachment_link.title
Биков Леонід Федорович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Биков Леонід Федорович Леонід Биков Ім'я при народженні Биков Леонід Федорович Народився 12 грудня 1928 Черкаське, Слов'янський район, Артемівська округа, Українська СРР, СРСР Помер 11 квітня 1979 (50 років) Вишгородський район, Київська область, Українська РСР, СРСР дорожньо-транспортна пригода Поховання Байкове кладовище Національність українець Громадянство СРСР Діяльність актор, кінорежисер, сценарист Alma mater Харківський національний університет мистецтв імені Івана Котляревського ( 1951 ) Роки діяльності 1951-1979 Дружина Тамара Костянтинівна Кравченко Діти Олександр, Мар'яна IMDb nm0125904 Нагороди та премії Биков Леонід Федорович у Вікісховищі Висловлювання у Вікіцитатах Леоні́д Фе́дорович Би́ков (, с.

# data[].attributes.body
ТАРАС КАВА народився у селі Чесники 14 березня 1983 року. Навчався у місцевій школі, згодом продовжив здобувати освіту в Рогатинському СПТУ №35, де отримав професію тракториста-машиніста.

З 1999 до 2001 рр. молодий юнак пройшов військову службу в армії та будував своє майбутнє.

Під Бахмутом загинув захисник з Рогатинщини Тарас Кава.

# data[].attributes.headline
Олександр Єгоров

# data[].attributes.subject
Олександр Єгоров

# data[].attributes.body
28-річний старший сержант Олександр Єгоров, позивний Муха, загинув 8 травня 2023 року в бою з окупантами за місто Бахмут на Донеччині. Рятуючи пораненого побратима, якому надавали медичну допомогу, звільнив місце в укритті. А сам отримав смертельне поранення внаслідок ворожого обстрілу.

Олександр родом з міста Біла Церква Київської області. Закінчив там школу № 11. Потім навчався в Білоцерківському технічному коледжі. Захоплювався рок-музикою, стрільбою з лука, цікавився комп’ютерною технікою. Був учасником Революції Гідності. З 2014 року брав участь в АТО у лавах полку «Азов». Воював на Донеччині, звільняв Маріуполь. У 2016-му пройшов навчання у Військовій школі імені полковника Євгена Коновальця, отримав звання сержанта. З 2020 року був інструктором з підготовки бійців у Національному корпусі.

З початком повномасштабної війни Олександр поїхав до Києва, де був призначений командиром відділення взводу спостереження розвідувальної роти 3-ої окремої штурмової бригади ЗСУ, тоді ще – «Азов» ССО. Брав участь в обороні столиці та області, за що був нагороджений медаллю «За оборону Києва». Згодом разом із побратимами вирушив воювати на інші ділянки фронту.

«Маю за честь зберігати пам’ять про свого учня. Справжній патріот, принциповий, креативний, чесний, гордість школи», – розповіла вчителька загиблого Ольга.

Посмертно старший сержант Єгоров Олександр Ігорович нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня.

Поховали воїна на кладовищі «Сухий Яр» у рідній Білій Церкві.

В Олександра залишилися наречена, рідні, друзі та побратими. Батько воїна помер у 2019 році, а мама – через 5 місяців після загибелі сина.

# data[].attributes.headline
Герої не вмирають

# data[].attributes.subject
Герої не вмирають

# data[].attributes.body
честь ЗСУ

# data[].attributes.headline
Презентація_Мітяєва

# data[].attributes.body
Презентація_Мітяєва

# data[].attributes.headline
УКРАЇНСЬКІ ГЕРОЇ

# data[].attributes.subject
УКРАЇНСЬКІ ГЕРОЇ

# data[].attributes.attachment_link.title
УКРАЇНСЬКІ ГЕРОЇ

# data[].attributes.attachment_caption
Молодший сержант Олег Ржипецький, позивний Кум, загинув 23 серпня 2023 року поблизу селища Невельське на Донеччині.

# data[].attributes.headline
"Українські Герої"

# data[].attributes.subject
"Українські Герої"

# data[].attributes.body
Під час повномасштабного російського вторгнення чоловік поповнив лави захисників

# data[].attributes.headline
Український герой - Ма

# data[].attributes.body
Український герой - Максим Алєксєєв

# data[].attributes.attachment_link.title
український герой

# data[].attributes.body
r

# data[].attributes.attachment_link.title
Влад-Володимир Пастеляк

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Моторний Дмитро Костянтинович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
У Вікіпедії є статті про інших людей із прізвищем Моторний.

# data[].attributes.headline
українські герої

# data[].attributes.subject
українські герої

# data[].attributes.body
під час повномаштабного вторгненя андрія котика вбили російські солдати

# data[].attributes.headline
Військовий медик Фредді 

# data[].attributes.subject
Військовий медик Фредді 

# data[].attributes.body
Він вивіз понад сто бійців с фронту. він у составі воєнних медиків(робила Заяц)

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Паращенко

# data[].attributes.headline
Стеценко Аліса 6-А кла

# data[].attributes.body
Стеценко Аліса 6-А клас

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Биков_Стеценко

# data[].attributes.attachment_caption
Демченко Богдан - 6- Б клас

# data[].attributes.headline
Українські Герої - Михайло Сафронов

# data[].attributes.subject
Українські Герої - Михайло Сафронов

# data[].attributes.body
Організатор бігових подій у Краматорську Михайла Сафронова, який загинув на російсько-українській війні в битві під Бахмутом у січні 2023 року.

# data[].attributes.attachment_caption
Уляна Крікунова

# data[].attributes.headline
Ляшук Данііл Олександрович

# data[].attributes.subject
Ляшук Данііл Олександрович

# data[].attributes.body
Після початку окупації Криму у 2014 році пішов воювати добровольцем на боці України до лав батальйону, що діяв в зоні АТО.

19 січня 2015 року під час бойових дій у районі Станиці Луганської отримав тяжке поранення. Після початку повномасштабної війни Росії проти України 24 лютого 2022 року Моджахед знову пішов на фронт як доброволець. Він воював на Київщині, навесні 2022 року брав участь у боях за Харків.

У липні 2022 року Ляшук офіційно вступив до лав ЗСУ та був направлений на захист Миколаївщини. Проводив диверсійні заходи на території окупованої Херсонській області.

У серпні під час виконання бойового завдання вдруге зазнав тяжкого поранення: отримав осколкове ураження живота, легень і печінки. Та після реабілітації боєць знову повернувся на передову. 1 квітня загинув в боях на Бахмутському напрямку.

# data[].attributes.headline
(К.І.) Герої краматорська 

# data[].attributes.subject
(К.І.) Герої краматорська 

# data[].attributes.body
Рятувальники ДСНС Краматорська

Вивозили людей з-під завалів після обстрілів, гасили пожежі, працювали під повторними атаками. Втрачали побратимів під час виконання обов’язку.

Військові, які обороняють місто з 2014 року

Бійці ЗСУ, Нацгвардії, добровольчих формувань, які стримують російську агресію на півночі Донеччини. Серед них є багато уродженців Краматорська.

Олекса Тихий (1927–1984)

Правозахисник, педагог, один із творців Української Гельсінської групи. Боровся проти русифікації Донбасу, писав про українську мову й культуру.

Похований у Краматорську, став символом совісності міста.

# data[].attributes.headline
Проєкт Кисіля Кіріла

# data[].attributes.subject
Проєкт Кисіля Кіріла

# data[].attributes.attachment_link.title
Герої_Донецької_області Кисіля Кіріла

# data[].attributes.headline
Робота капітоненко мії

# data[].attributes.body
Робота капітоненко мії 6-Б

# data[].attributes.attachment_link.title
Сергій Кулик

# data[].attributes.attachment_caption
Микола Марченко народився 17 грудня 1988 року в Краматорську. Навчався у школі №21, пізніше - у Слов'янському педагогічному ліцеї. У 2006 році вступив до Української державної академії залізничного транспорту в Харкові, працював на Костянтинівській дистанції колії.

У березні 2018 року підписав контракт зі Збройними Силами України, служив у військовій частині А1872 в Часовому Ярі. З січня 2022 року проходив службу в 11 прикордонному загоні на посаді інспектора прикордонної служби. Загинув 20 вересня 2024 року під час виконання завдань поблизу села Тихе Харківської області.

# data[].attributes.headline
Іван Печорськи

# data[].attributes.body
Іван Печорський та Микола Марченко — воїни 109-ї бригади територіальної оборони, які загинули під час визволення Лиману у вересні 2022 року.

# data[].attributes.headline
Українські Герої

# data[].attributes.subject
Українські Герої

# data[].attributes.attachment_link.title
Михайло Жизневський

# data[].attributes.headline
Герої Барвінківщини

# data[].attributes.body
Герої Барвінківщини

# data[].attributes.attachment_link.title
Наші герої.pptx

# data[].attributes.headline
Герої Барвінківщини 

# data[].attributes.body
Герої Барвінківщини

# data[].attributes.headline
Стус Василь Семенович

# data[].attributes.subject
Стус Василь Семенович

# data[].attributes.body
Васи́ль Семе́нович Стус, псевдо Василь Петрик (6 січня 1938, село Рахнівка, Гайсинський район, Вінницька область, Українська  — 4 вересня 1985, табір ВС-389/36-1 (Перм-36), біля села Кучина, Пермський край) — український поет-шістдесятник, перекладач, публіцист, прозаїк, мислитель, літературознавець, літературний критик, правозахисник, політв'язень, дисидент, член Української Гельсінської групи, борець за незалежність України у XX столітті. Один із найактивніших представників українського дисидентського руху. Учасник акції протесту в київському кінотеатрі «Україна» в 1965 році. Лауреат Державної премії ім. Т. Шевченка (1991, посмертно), Герой України (2005, посмертно). Батько Дмитра Стуса.

За переконання про необхідність збереження й розвитку української культури зазнав репресій з боку радянської влади, його творчість була заборонена та частково знищена, а він сам був засуджений до тривалого перебування в місцях позбавлення волі, де й загинув.

Дитинство і освіта

Народився 6 січня 1938 року в селі Рахнівка Гайсинського району Вінницької області, нині Україна (тоді Українська ) в селянській родині, був четвертою дитиною в сім'ї. У 1939 році батьки — Семен Дем'янович та Ірина (Їлина) Яківна — переселилися в місто Сталіно (нині — Донецьк), аби уникнути примусової колективізації. Батько завербувався на один із хімічних заводів. Ще через рік (1940) батьки забрали туди своїх дітей..

# data[].attributes.headline
посмертно наго

# data[].attributes.body
посмертно нагороджений орденом «За мужність». Це люди різних професій та досягнень, які своєю працею та самопожертвою роблять внесок у розвиток міста та захист країни

# data[].attributes.attachment_link.title
Меморіал героїв

# data[].attributes.attachment_link.description
Старший солдат Антон Однокоз на псевдо Ліпший загинув поблизу острова Козацького Херсонської області 8 червня 2024 року. Воїн отримав поранення, несумісні з життям, внаслідок ворожого обстрілу...

# data[].attributes.headline
Іван Сірко - великий характерник

# data[].attributes.subject
Іван Сірко - великий характерник

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Сірко - характерник

# data[].attributes.headline
Український герой - Сергій Нігоян

# data[].attributes.subject
Український герой - Сергій Нігоян

# data[].attributes.attachment_link.title
Український герой

# data[].attributes.headline
Олександр Стрілець

# data[].attributes.subject
Олександр Стрілець

# data[].attributes.body
Капітан Олександр СТРІЛЕЦЬ був призваний ТЦК та СП Донецької області у січні 2022 року. Станом на зараз проходить військову службу на посаді начальника логістики – заступника командира військової частини А7272.

Під час виконання бойових завдань та посадових обов’язків неодноразово проявляв себе як професійний, наполегливий та рішучий офіцер.

З 24 лютого 2022 по теперішній час бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації.

З перших днів війни виконує всі поставлені завдання, ризикуючи власним життям, не шкодуючи сил, неодноразово потрапляв під ворожі артилерійські обстріли, стримано та мужньо продовжував виконання поставленого завдання. Максимально направлено здійснює забезпечення основних підрозділів військової частини.

За виконання завдання та сумлінну службу був нагороджений нагрудним знаком Головнокомандувача Збройних Сил України «Хрест Сил територіальної оборони».

# data[].attributes.attachment_caption
Капітан Олександр СТРІЛЕЦЬ був призваний ТЦК та СП Донецької області у січні 2022 року. Станом на зараз проходить військову службу на посаді начальника логістики – заступника командира військової частини А7272.

Під час виконання бойових завдань та посадових обов’язків неодноразово проявляв себе як професійний, наполегливий та рішучий офіцер.

З 24 лютого 2022 по теперішній час бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації.

З перших днів війни виконує всі поставлені завдання, ризикуючи власним життям, не шкодуючи сил, неодноразово потрапляв під ворожі артилерійські обстріли, стримано та мужньо продовжував виконання поставленого завдання. Максимально направлено здійснює забезпечення основних підрозділів військової частини.

За виконання завдання та сумлінну службу був нагороджений нагрудним знаком Головнокомандувача Збройних Сил України «Хрест Сил територіальної оборони».

# data[].attributes.headline
Герої Донеччини: Олександр Стрілець

# data[].attributes.subject
Герої Донеччини: Олександр Стрілець

# data[].attributes.attachment_link.title
Українські геро-1

# data[].attributes.attachment_caption
26 лютого в боях в районі Волновахи загинув командир роти танкового батальйону окремої мотопіхотної бригади старший лейтенант Олексій Шевченко з Краматорська.

# data[].attributes.headline
"Українські герої"

# data[].attributes.subject
"Українські герої"

# data[].attributes.body
Це відбувалося в ніч на 26 лютого.

# data[].attributes.attachment_caption
Анатолій Груденко 

# data[].attributes.headline
Чайка Тарас Ігорович (

# data[].attributes.body
Чайка Тарас Ігорович (1993—2022) — лейтенант ЗСУ, Герой України (посмертно).

Учасник російсько-української війни. Загинув 02.11.2022 під час виконання бойового завдання на Донеччині. Отримавши смертельне поранення, врятував життя екіпажу, відвівши підбитий автомобіль від обстрілу.

# data[].attributes.headline
Рябчук Валерія

# data[].attributes.body
Рябчук Валерія

# data[].attributes.attachment_link.title
Герой Краматорська — Андрій Кизило

# data[].attributes.body
В августе 2024 года Яровой, оставшись один на позиции в районе Украинский, в течение недели отражал многочисленные российские атаки. Несмотря на отсутствие помощи, он сдерживал наступление врага, демонстрируя исключительную стойкость и самоотверженность.

В декабре того же года воин, имея всего один пулемет, ликвидировал более 20 российских военных. Благодаря его действиям подразделение получило возможность перегруппироваться и удержать позиции.

# data[].attributes.headline
Українські Герої

# data[].attributes.subject
Українські Герої

# data[].attributes.body
Леонід Каденюк_ Софія Мережко 6-А

# data[].attributes.attachment_link.title
Українські герої

# data[].attributes.headline
Степан Чубенко

# data[].attributes.subject
Степан Чубенко

# data[].attributes.body
Степан Чубенко (2014) — 16-річний український школяр-патріот, воротар ФК «Авангард» (Краматорськ) та активний громадський діяч, якого в липні 2014 року викрали, катували та розстріляли проросійські бойовики за його проукраїнську позицію та синьо-жовту стрічку на рюкзаку

. Його подвиг став символом незламності українського Донбасу; посмертно він отримав званняГероя України(2025) та нагородуНародний Герой України(2016).