# data[].attributes.body
El llibre comença amb la senyora Bonnard, una senyora que viu a Beaufort, el petit poble francès on passa la història, es troba a la senyora Lavoine, a qui ha estat buscant per explicar-li una cosa molt important.

Li explica que Isabelle, la bugadera, l'orfaneta que s'havia escapat del poble, havia tornat, i més rica que mai. De fet, s'ha comprat la mansió Grisard, la qual havia estat abandonada molts anys, la qual cosa les fa sospitar. Així que, juntament amb la senyora Bouquet i la senyora Chancel, les seves amigues, es disposen a anar a investigar la mansió per veure què passa realment.

# data[].attributes.body
M'ha agradat molt el començament de la història i l'actitud que presenta la senyora Bonnard davant del que passa. Em fa molta gràcia que ho comenti tan apassionadament.

Trobo interessant la idea de que algú torni després d'haver-se escapat, ho he vist en altres històries i sincerament, em dóna més intriga perquè no saps perquè ha tornat.

# data[].attributes.body
En aquest capítol, la senyora Bonnard, la senyora Lavoine, la senyora Bouquet i la senyora Chancel van a casa l'Isabelle per a xafardejar una mica i veure si descobreixen alguna cosa.

Isabelle les rep fredament i s'excusa dient que casa seva no està prou moblada com per a rebre visites, però al final veuen que és veritat i que la casa està gairebé buida. Ella segueix tan fràgil i pàl·lida com sempre, tant que preocupa a la senyora Lavoine. Al final, decideixen marxar, però la senyora Lavoine i la senyora Dubois han de tornar perquè s'han deixat els xals. És llavors quan senten un crit inhumà i molt fort que ve de dins de la mansió Grisard, la residència d'Isabelle. Molt espantades, tornen al poble corrents sense entendre què ha passat.

# data[].attributes.body
M'ha agradat molt que les senyores siguin tan xafarderes i que hagin volgut anar a visitar Isabelle només per xafardejar casa seva. També m'ha agradat el gir que ha donat la història amb aquest crit, i ara tinc curiositat per saber de qui és!

A més, me n'he adonat que parlen amb un vocabulari antic, com per exemple: Seua (seva), no siga vostè (no siguis), xiquet (nen), sa casa (la seva casa) i vocabulari que no sé si és perquè es situa al segle XVIII o perquè és un poble francès i volia fer-nos recordar una mica al francès.

# data[].attributes.body
La senyora Lavoine va a veure Max Grillet, el gendarme del poble per a explicar-li tot el que va sentir el vespre anterior amb la senyora Dubois. La senyora Lavoine està molt espantada i creu que Isabelle està morta. Sospita del seu criat perquè avui al matí l'havia vist coix, però en Max li diu que solament es va fer mal. Com que la senyora Lavoine no pot convèncer en Max de res, va a la mansió Grisard, però Isabelle està viva (encara que no ho sembli pel seu aspecte) i nega haver sentit cap crit el vespre anterior.

Paral·lelament, en Max, després de missa, va a parlar amb el capellà perquè recorda que va veure Isabelle fa uns dies. Li explica que ella ha tornat i li demana si ha notat res sospitós, però el capellà reacciona diguent que no coneix cap Isabelle. Òbviament, la coneix, però es torna sec i desagradable i fa fora en Max abans de que se li escapi res.

# data[].attributes.body
Jo no sospito del criat, no el veig capaç, però és clar, només són suposicions perquè mai es sap...

M'ha semblat estranya la reacció del capellà quan en Max li ha demanat sobre Isabelle. Crec que té alguna cosa amagada del que va passar quan va marxar Beaufort. Espero que aviat es sàpiga!

També m'ha agradat que la autora sap molt bé com donar intriga en els punts que ho necessiten, però a la vegada dona pistes per a que poguem fer suposicions de mentres no sabem què passa en realitat.

# data[].attributes.body
En aquest capítol no passa gran cosa, però és molt important. Com que en Max és el gendarme, és a dir, el "guàrdia" del poble, el criden perquè en Henri Morillon, un pagès del poble, té un problema. Una de les seves vaques ha aparegut completament dessagnada, la qual cosa li fa molta por a en Max. No és possible que una criatura normal dessagni per complet una vaca tan gran.

# data[].attributes.body
M'ha deixat amb molta intriga per què vull saber com pot ser que s'hagi dessagnat així una vaca. Ha de ser una cosa sobrenatural (a veure, el llibre és de fantasia). Torno a recalcar que la Laura sap molt bé com mantenir la intriga i això m'agrada molt.

# data[].attributes.body
Després de la notícia, tota la gent del poble agafa molta por i Henri Morillon proposa fer una batuda, una idea que entusiasma a tothom.

Malgrat tot, mentre caminen pel bosc de nit per intentar atrapar la criatura (liderats per Max), arriben a casa de l'Isabelle. Quan li expliquen per què estan allà, s'enfada molt i es posa molt a la defensiva, però s'estova i s'excusa dient que està molt cansada i que aquest poble li porta masses records. Al final, Max veu que hi ha una llum tènue, com d'una espelma, en una de les finestres del soterrani.

# data[].attributes.body
M'ha agradat molt perquè ho explica molt bé. Tinc sospites de que la Isabelle té molt a veure amb la criatura per la manera en la que s'ha posat a la defensiva. I també per la llum que s'ha vist al soterrani. Sempre m'han fet cosa els soterranis, ja que sol ser on passen les pitjors coses.

# data[].attributes.body
Degut a que la batuda no va servir de res, el poble ha tornat al seu ensopiment habitual. Però tot això s'acaba perquè arriba un visitant: el doctor Amédée Delvaux. És un home misteriós, ja que ni la Brigitte, la hostessa, ha pogut treure-li informació. Diu que ha vingut a visitar un pacient, que resulta ser Isalbelle (la qual cosa no sorprèn gaire a Max).

Max espera tornar-lo a veure, però no el veu en tot el dia i l'endemà al matí, la Brigitte li diu que se'n va anar de matinada. Feia cara de com si hagués vist un fantasma i es comportava d'una manera molt estranya. Al final, Max pren una decisió: anirà a París a parlar amb Devaux per saber si Isabelle està bé.

# data[].attributes.body
A mi m'agrada molt que hi hagin molts personatges diferents que es van interposant a la història constantment i que surten quan menys t'ho esperes. Potser a altres persones els hi marejaria, però a mi em manté intrigada i ho fa molt més interessant. Però no entenc perquè Max està tan segur d'anar a buscar Devaux a París. Encara que sigui normal que l'intrigui l'estat d'Isabelle, em sembla una decisió molt radical. A més, podria anar a veure-la i ja està.

# data[].attributes.body
En aquests dos capítols, passen tres coses:

1) Max contracta un detectiu perquè trobi al doctor Devaux, però de moment no ha rebut cap notícia.

2) Jeròme, un nen del poble, va a casa d'Isabelle a espiar. Però se la troba amb en Mikhail al soterrani, amb Isabelle més pàl·lida que mai, i quan cau un llamp la seva llum li deixa veure al nen l'objecte que tenien entre els dos (que nosaltres no sabem què és). En Mikhail el veu, però el nen aconsegueix escapar i ara està planejant anar-hi amb els seus amics un altre cop.

3) A Max li diuen que és probable que la criatura que va matar la vaca era una rata penada, però Max no ho creu.

# data[].attributes.body
Cada vegada estic més ansiosa per saber què s'amaga darrere de tot. Quin era l'objecte? Què li passa a Isabelle? Hi haurà notícies del detectiu que ha anat a buscar Devaux? I quina mena de criatura ha pogut matar la vaca? Espero saber-ho aviat.

M'han agradat molt aquests dos capítols i se m'han passat molt ràpid.

# data[].attributes.body
Max descobreix, gràcies a la senyora Dubois, que Isabelle té els canells embenats, la qual cosa el fa pensar que ha intentat suïcidar-se múltiples vegades.

Per altra banda, Jeròme i els seus amics van a casa d'Isabelle per a descobrir més coses. És llavors quan Armand, un dels amics que havia de distreure Isabelle, es perd pel bosc i l'ataquen. Ell veu uns ulls vermells i aterridors abans de fer un crit i perdre la consciència. Els seus amics no el troben fins que el seu pare el troba davant de casa seva, inconscient i ensangonat. De fet, es queda en coma durant molts dies. Per l'atra banda, els altres dos asseguren que van aconseguir entrar al soterrani d'Isabelle per la finestra i van tenir la sensació de que hi havia algú més.

# data[].attributes.body
Confesso que m'he llegit tot el tros que vindrà abans de fer les intervencions perquè la intriga em superava, però mai m'hauria esperat això.

M'ha agradat aquest capítol perquè no passa mai res que no sigui important. Tota l'estona hi ha acció, tensió i coses que no t'esperes, i això va bé per les persones com jo, que tinc una capacitat de concentració pèssima i em costa molt centrar-me en només una cosa durant més de deu minuts.

# data[].attributes.body
Degut a l'incident, Max i el pare de Jeròme decideixen anar a casa d'Isabelle a buscar pistes i parlar amb ella. Isabelle es posa molt a la defensiva, però els deixa entrar. Tanmateix, encara que ells saben que ella amaga alguna cosa, no aconsegueixen trobar res sospitós. Quan tornen a Beaufort, la mare de Jeròme els hi diu que Armand ha recuperat la consciència. El problema és que no recorda res d'aquella nit, llevat dels ulls vermells que ell defineix com a "uns ulls terrorífics, que semblaven humans però no ho eren".

# data[].attributes.body
És clar que amaga alguna cosa, però encara que tinc ganes de dir-la, vull mantenir la tensió. Però puc avançar que és molt inesperat.

Vull tornar a remarcar aquest llenguatge que tenen. És estrany i em recorda al 1800. És un llenguatge molt formal, que em recorda molt a l'occità. Tinc família allà i el meu avi me'n va ensenyar una mica. Hi ha una paraula en concret que m'ha cridat l'atenció, que és Ix. Crec que vol dir "aneu-hi", perquè la frase és: Ix a la nit.

# data[].attributes.body
En els següents dies, no passa res fora del normal. Les cerques que organitza la gent del poble no serveixen per a res.

Una tarda, Max es troba a Mickaïl, que està esperant algú però sembla molt amoïnat per a anar a casa, així que Max s'ofereix a esperar per ell perquè el criat pugui anar a cuidar d'Isabelle. És llavors quan es troba amb un metge anglès, el senyor Dagenham, que buscava Mikhaïl. Però llavors, surt la mare de Jeròme cridant que s'ha perdut, i Max s'adona que s'ha escapat a casa d'Isabelle.

# data[].attributes.body
El senyor Bonnard i Max busquen a Jerôme desesperadament, fins que troben Mikhaïl enmig del bosc. El problema és que porta Jeròme als braços, i aquest té el coll sagnant. El que és estrany és que Mikhaïl sembla aterroritzat, com si se l'hagués trobat allà.

De sobte, Max lliga caps. Ara sap tot el que està passant. El detectiu Bronac li va dir que a Frankfurt, on vivien Isabelle i el noi amb qui es va escapar, Phillipe de Latour, i li van explicar mil històries de vampirs i monstres, que al detectiu li semblen sense sentit, però en Max hi veu la relació amb Isabelle. I està convençut de que a la mansió Grisard encara s'hi troba Phillipe, que suposadament estava mort.

# data[].attributes.body
D'acord, és difícil seguir-ho, però mai hauria dit que Phillipe tenia alguna relació amb això. Com que deien que era mort, no he pensat en ell fins que ara ho han dit.

M'ha agradat molt aquest capítol perquè per fi, ara les coses tenen sentit (encara que no massa, per ser sincera), però a la vegada, cada cop les coses s'enreden més.

# data[].attributes.body
Resulta que el senyor Dagenham els havia estat seguint tota l'estona, així que van a parlar amb Isabelle tots tres.

Però no s'esperen el que es trobaran. Isabelle cau, rendida, al saber que han descobert que Latour està allà, i els hi mostra. Té un aspecte realment aterridor i ferotge, i resulta que el van atacar fa temps i ara és un vampir. Tanmateix, no és ferotge com els altres, si no que respecta Isabelle i li sap greu alimentar-se d'ella. PER QUÈ SÍ, S'ALIMENTA D'ELLA! Tots aquests talls als canells són perquè Isabelle es sacrifica per apagar la set del seu estimat. Està tan dèbil i tan pàl·lida perquè ha perdut molta sang, però ella ho fa perquè a poc a poc, Latour està canviant. Max sap que el doctor el pot curar i decideix que Isabelle, Phillipe i Mikhaïl d'han d'escapar.

# data[].attributes.body
D'acord, necessito una estona per a processar això. Mai m'ho hauria esperat.

Només espero que no els atrapin, perquè crec que si Phillipe es pot curar, els dos podrien viure una vida feliç.

Però Isabelle realment s'ha sacrificat molt i molt. Ni tan sols vacil·la al tallar-se els canells ni li fa res dessagnar-se, mentre el seu estimat pugui mantenir-se viu.

PD: M'he oblidat de posar-ho al resum, però Mikhaïl no parla per culpa del shock que va tenir al veure Phillipe convertit en un vampir per primera vegada.

# data[].attributes.body
Isabelle, Phillipe i Mikhaïl agafen un cavall i estan disposats a marxar lluny i esperar al doctor el dia següent, però el poble ja està allà per a venjar-se de la mort de Jeròme (que la veritat és que no està mort, però ells ho pensen). Els persegueixen, i és llavors quan el cavall està massa dèbil i necessita descansar una mica. Però el poble està a prop, amb armes i foc, i llavors, Mikhaïl baixa del cavall per a distreure els vilatans i que Isabelle i Phillipe es puguin escapar.

Malgrat el mal que pren ell, els altres dos aconsegueixen salvar-se, encara que arriben just abans que surti el sol (Phillipe no pot veure el sol).

# data[].attributes.body
El final ha sigut molt més intens, però m'he forçat a fer un resum perquè si no m'emociono i me'n vaig del tema.

M'alegro de que Isabelle i Phillipe puguin salvar-se i que la noia pugui curar-se, perquè ho necessita.

Però em fa pena Mikhaïl. Segons el llibre, era servicial, bona persona i fidel a Isabelle, i això explica el seu sacrifici. Però suposo que tot té un final.

# data[].attributes.body
A l'epíl·leg, podem veure que a Itàlia, una parella puja a una barca, i després podem saber que són Isabelle i Phillipe, curats i feliços de poder veure la seva primera alba junts després de molt i molt de temps.

# data[].attributes.body
Com tots els llibres de la Laura Gallego, m'ha encantat. Aquesta dona té un talent increïble per a escriure i mantenir la intriga durant tota l'estona i a la vegada, que t'enganxis al llibre. La veritat és que crec que és difícil posar una trama tan enrevessada en un llibre curt, però ho ha fet molt bé.

La història, en general, és interessant i està ben muntada. El recomano molt, la veritat, a més de que no és gaire llarg i té tres o quatre dibuixos en blanc i negre que són molt bonics.