# data[].attributes.headline
Fodor György: Orpheusz szerelmei - kritika

# data[].attributes.subject
Fodor György: Orpheusz szerelmei - kritika

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Villányi G. András: Orpheusz szerelmei
„Dolgainak tökéletes kört kell írni,
hogy önálló alkotásként tudja vállalni őket.
Nem műalkotásra gondol, hanem arra,
hogy az életből műalkotást kell létrehozni."
Villányi G. András (VGA) költő, angol-japán nyelvből műfordít, esszéista, kortárs író, a Független Irodalmi Napok (FIN) szellemi atyja. Tizenhárom éve nem jelentetett meg önálló kötetet, akkor írtam róla először, az életműve szerves részét képező Tükröződésekről (Scolar, 2011). Akkori művében a híres, nemesi származású, japán császári testőr, majd vaka-költő és szerzetes gondolataira reflektált parafrázisaival; a nagy Szaigjóval (1118-1190) kezdett változatos tematikájú dialógust. Egy jó évtizedes tapasztalattal később, sok fórumon elmélkedve a nyugati és keleti kultúráról, ismét jelentőset alkotott. A hosszú évek után újrainduló Műhely Kiadó első kiadványa az Orpheusz szerelmei kötet, a könyv fizikális megjelenéséért Kocsis Antal ötvösmesternek illik köszönetet mondanunk. A külcsín bemutatásához a 2012-ben megjelenő soraimat tudom idézni, hiszen tipográfiai szerkezetét tekintve - amelyből a kézirat-előkészítés Takács Nándor, a tördelés Keresztes Mária, a borítóterv pedig Kapitány Ferenc munkáját dicséri - az Orpheusz szerelmei a jin-Tükröződések jang-párja: „A fekete és fehér szín mellett a vörös játszik szerepet. A VGA verscímek ebben a színben pompáznak." A borítón egy Orpheusz (élőpiros) és Eurüdiké (halottfekete) litográfia, ahogyan O. eltaszítja magától a vágyakozó E.-t. Értelmezhető magával rántásnak is, mindenki döntse el, ahogyan Horváth Nóra kiadóvezető megjegyzi: „lesznek, akik eltartják maguktól... és lesznek, akik élénk vitába szállnak vele, hiszen a szerelmet mindenki máshogy éli meg".

Ezúttal VGA a gondolatait saját életpályaívén a görög mitológiából ismert, zseniális trák dalnokkal mérve jegyezte le, amely - ahogyan Horváth Nóra írja - „több évnyi szerelmi (lélek)gyakorlat, amolyan szenvedélyterápia eredménye". VGA a líra európai atyjának tekinthető Orpheuszt hívta segítségül, amikor gondolattöredékeiből megalkotta a kortárs gnoszticizmus enciklopédiáját, vagy, ahogyan a fülszövegről olvasható, Ferencz Győző szavaival: a szerelem egyetemes breviáriumát. Professzor úrnak igaza van, amikor azt állítja: „vélhetően csak kiválasztott olvasók veszik fel ezt a ritmust, akik hajlandók követni a szerzőt erre a meditatív útra". Vallom, hogy VGA is lázadó művészként szállt szembe az isteni törvénnyel, hiszen (h)ős-Ádámként vállalta, hogy arcátlanul vakmerő módon, kockáztatva az „Univerzális Pojáca" (119.) jelzőt, nem mond le a fájdalom keserédes mézéről, amely a művészet egyetlen igaz (könny)forrása. A költő pontosan tudja, hogy minden erőfeszítése ellenére a legszentebb földi érzés megragadása nyelvi eszközökkel pusztán illúzió. Ugyanis a szerelem maga egy lehetetlent célzó veszélyes kísérlet Isten vegykonyhájában. A Férfi tudja, hogy végső soron - némi nárcizmussal - a Szerelembe szerelmes (117.), így rájön, hogy múló ittléte arra predesztinálja, hogy felemelkedjen a traumáit szublimáló nőn túli Szépséghez, az EGY Nőhöz. Nem szokatlan ez a hang és forma, ahogyan líra és próza keveredik egy kötetben, Bánki Éva szerint egy filozófiai esszé és egy verses lélektani regény keveréke. A könyvecske tudatos, jól szerkesztett „zarándoklat a szerelem magaslataihoz, mélységeihez; az én könyörtelen önreflexiója, kiút- és üdvözüléskutatás; nyugatiasan gondolkodva: verssűrű próza és az elbeszélő szakaszokat értelmező és átértelmező költemények kompozíciója" (lásd a borítón). Tulajdonképpen keletiesen gondolkodva pedig felfogható afféle önmegszólító és létösszegző kóan-kresztomátiának is, hiszen minden gondolathullám egy-egy kiemelt, piros betűhalmazzal kezdődik, amelyben benne sejlik az adott szakasz mondanivalójának veleje, egy-egy bölcsesség, tanulság, szerelmi-életvezetési tanács: 55 darab versbetét és megannyi hasznos tanítás. Emlékezzünk, láttunk már ehhez hasonlót a német romantikában, elég Novalis Himnuszok az éjszakához (1800) sorait olvasni. Novalis ugarlelke Sophie-t keresve az éjszakába menekült, VGA-Orpheusz szintén éjjeleken át gyötrődve keresi az elveszett kedvest, Eurüdikét. S talán nem is a kedves veszett el, hiszen Ő (a Lány) fizikálisan él, jelen van, mozog a puszta létben, semmiféle pokolbéli káprázat nem rontja, de a Szerelem örökre dőre nagyravágyás marad. Ez az EGY ember igazi tragédiája. Hogy mindig keresi a jelen nem lévő Eurüdikét, a magasságokat mindig a mérhetetlen mélységek követik, Hádész birodalma, az örök visszatérés nietzschei gyötrelme, s mert az utolsó pillanatban az örök Orpheusz mindig hátranéz, így a fájdalom is végtelen lesz, amiért ezt a bűnt elkövette: ez az örök hátranézés melankóliája. A Férfiban testet ölt az önsorsrontás alfája és ómegája, az egybefonódás misztériumának kárhozatos hiánya, a reménytelen szerelmes archetípusa. „A kín forrása nem a Lány, hanem az önsajnálata" (45.). Csakis az egótól megszabadulni képtelen Férfi lehet az, aki mindenáron újra és újra leszáll kedveséért az Alvilágba, hogy aztán elveszítse megint...

A kötet dinamikáját tulajdonképpen a Férfi és nő(k) állandó kapcsolódásának és elválásának dialektikája adja, ezért nem egyenletes a kultúrkörök keveredése sem. A keresztény képzetkör (pl. Isten, Ariel, világszintek, kísértés) alkot vegyületet a keleti buddhizmus (pl. szanszkrit: nirvána, nidána, aniccsa, karuna, bardó, szamszára, Mahajána, Síva; vagy a kínai: wu-wei) és a nyugati (elsősorban görög: pl. Hádész, Erosz, Sziszüphosz, Philémon és Baukisz, Tantalosz, Plátón; római: pl. Catullus, Horatius; és a középkori Dante és Shakespeare) műveltség ars poeticus boncasztalán. A sorokat olvasva eszembe jutnak Juhász Gyula zseniális impressziói. Ő mindig belecsempészte a zenét, a hanghatást szonettjeibe. VGA jól tudja, hiszen folyamatosan műveli magát a zenében, hogy egy-egy hang milyen intenzív gondolkodásra ösztönöz, az ő impressziói elsősorban a barokkból és a XX. századból származnak: olyan zeneszerzőktől, mint J. S. Bach, John Dowland, Samuel Barber és olyan előadóktól, mint Jevgenyij Koroljov, Glenn Gould, Farinelli, Delphine Galou, Maria Callas, Hilary Hahn. A művészetek széles skálájának ismerete a tudásra, művelődésre szomjazó Férfi alapvető erkölcsi igénye, tipikus homo culturatus, illetve aestheticus magatartás diagnosztizálható. Ugyanezen benyomások festmények (pl. Schuppen, Csontváry, Amrita Sher-Gil), szobrok (pl. Rodin alkotásai vagy a Szamothrakéi Niké), filmek (pl. A nagy szépség Jep Gambardellájának szerepe) szemlélése közben is testet öltenek. A modern laptop-kurzor kérlelhetetlenül hétköznapi, frekventatív vibrálásától eljutunk a kozmogónia filozófiai magasságáig, amelyben nincsenek nemek, hanem egymásba préselt koncentrikus körök kvantuma van egy közös origóból kiszakadva. Minden áramlik, a Férfi és Nő feladata, hogy ebben a flow-ban megtalálják egymástól eltépett molekuláikat, egyesüljenek tartós boldogságban, újra egymásra leljen az esztétikum és az etikum. A Férfi folyamatosan igyekszik arbiter elegantiarumként bölcsülni, legkevesebb deficittel kijönni kapcsolataiból.

Éppen a deficit szinonimája lesz Eurüdiké, akivel mindig csak veszíthet, minden alkalommal görcsösen omlik össze a reprodukció képtelenségének tragédiájában, amikor utód nélkül maradva, egyedül, idősödve, magányban és agnosztikusan vergődik. Minden elvesztett Eurüdikével az önmagáról újraalkotott arcképet is szilánkosra töri a végzete - mintha ezek egyenesen a Lány után maradt antik hatású pohár mosogatás közben összetört darabjai lennének. Ady után szabadon: a szerelmi csalódás megélésének elengedhetetlen része a fizikális fájdalom, amelyet hiába próbál a metamorfózis orvosszikéjével lehámozni, majd a durván megtiport lélekpuzzle-t összefércelni, a tudat és test egymástól abortált darabjai ebben a földi halandóságban már nem összeilleszthetőek. Egyáltalán „létezik érzés test nélkül?" - teszi fel a kérdést az állandóan szkeptikus, de korántsem naiv VGA-Orpheusz (108.). Tényként állapítja meg: minden egész eltörött! Tébolyult körülöttünk a világ, a létezés egyre orwellibb, minden kísérlet a boldogságra kudarcra ítéltetett. Ebben a széthasítottság-tudatban nincsen biztos pont, nincsen kapaszkodó? „Miért a legfontosabbak okozzák egymásnak a leggyötrőbb fájdalmat?" (76.). Van-e kiút ebből a szimbiotikus vámpírigából? A Férfi egyetlen válasza és mentsvára a líra, amely a testetlen szaporodás eszközévé válik Orpheusz kezében: önmaga kényszeredett szétszórása. Lantjának játéka azonban meglehetősen színes húrokon értelmezhető: egyszerre materialista, deista, majd buddhista hangok szólalnak meg. „Vándor a hang a kozmikus partitúrán, a szó a librettóban." (14.) Ugyanakkor minden dal a vég felé közeledik, klasszikus horatiusi húrok ezek: damnationem mortis, majd exegi monumentum. Régvolt szeretőkön való lázas és önző töprengés, a dantei sötét erdőben való tapogatódzás, miközben a Férfi minduntalan igyekszik érzéki és nagyon is földi szomjúságát a vágyak hullámvasútján csillapítani. Mindegy, hogyan nevezi el őket, a nőket (pl. Magna Mater, Sophia, Nagy Szépség, Abszolút Semmi, Haláltalan Völgy) vagy a személyes élettörténet Eurüdikéit, Orpheusz szerelmeit: Darumadár, Sziromkisasszony, Lepkelány, Oroszlánkirálynő, Csigalány, Örök Kislány, végül a Lány. Az utolsó (vagy mindig csak az utolsó) kényszeríti a Dalnokot az éneklésre. Annak ellenére, hogy tudja, a Nő fizikális létének hiánya pusztán az elme vágyakozását erősíti. Az EGY, az ÉN vágyakozik. Nem tud kitörni önnön bűvköréből, minden lírikus (dal)betétje babitsi epilóg, byroni spleen-futam, próbálja az Én határait feszegetni, hiszen tudja, hogy az egyedüllét magánya sokkal súlytalanabb, mint a várakozásra ítélt szerelmesé. A találkozás híján a szerelmi vágy önnön lángját táplálja. Amíg a Férfi bénultan vergődik emlékei légyfogóján, rájön, hogy „a távlati (stratégia) és a napi (taktikai) célok homlokegyenest eltérőek" (55.). Ugyanakkor nem tud összhangba kerülni önmagával, éppen az ellenkezőjét teszi, mint amit igazán szeretne: kiszakítja szívéből a Lányt, végérvényesen eltávolítja. Ez az igazi önsorsrontás, a vágy és tett között feszülő antagonizmus. Mivel képtelen eltávolodni az Éntől, csúfos bukása szükségszerű. A csavar ott van ebben a legfájdalmasabb történetben, hogy ezúttal Orpheusz NEM néz hátra, úgy csukja be az ajtót, hogy Eurüdiké/a Lány esélyt sem kap a megváltásra (41.).

A reflektív önvizsgálat éppen ezért a Lány miatt történik, de közben sűrűn önmagát hibáztatja tehetetlensége miatt, amely jól tudja, milyen emberi gyarlóságokból táplálkozik: félelem, megbántottság, düh, bosszúvágy, kisebbségi érzés, türelmetlenség, tartuffe-ösködés, döntésképtelenség, hitetlenkedés. Tudja, hogy a „szerelmi bánat az ego gyulladtabb köréhez tartozik. Szövevényes, szinte áttekinthetetlen terület. Veszteségérzettől az önbizalom megroggyanásán át önsajnálatig nyüzsög alkotói kavalkádja" (68.). Ez a kettősség az emberi elmében univerzalizálódik. A megismerhetetlen, kimondhatatlan, érthetetlen nem csak emberi alkotás, hanem egy isteni Dalnok önreflexiója, egy önmagából kivált eszme manifesztációja. Egyszerre vagyunk foglyai és őrei saját tudatunk burkának, énünk határának, nem tudhatjuk, az érzékelés dimenziói meddig befogadhatók a percepcióban, mettől befogadhatatlanok egy projekcióban. Orpheusz dalai a megnyugváshoz vezető tartaroszi, ugyanakkor taó-szerű út taposását imitálják, minduntalan a Wittgenstein által emlegetett nyelvi korlátokba ütközve. Tudjuk, van ilyen szintagma: végtelen szerelem! Kifejteni ennek szemantikáját azonban ezernyi kötet sem elég, megérteni pedig maximum a lét örvényspiráljának nullpontjánál lehet, amely feltételezhetően a tudatunk Nagy Bummja. De ki érti a valódi világ izotópjait, a korrespondenciáját. Szerintem semmi sem a miénk, csak amennyit felfogunk, elfoglalunk az örökké áramló világból - ezt persze már Vörösmarty is megírta A merengőhöz soraiban: „Amennyit a szív felfoghat magába, / Sajátunknak csak annyit mondhatunk". VGA szavai azonban reménykeltőek: „A szüntelen árban remény se látszik a szabadulásra? Vagy mégis?..." (81.). „Van szerelem, amit sikerült desztillálni az önzés zaccától? Hogyan válhat bárki önzetlen szerelmessé?" (74.) Lehet, éppen ez az áramlás a fontos, a lényeges? A newtoni energiamegmaradás törvénye mégis igaz lenne?

Minden összeáll és széttart, rendeződik, de csak ideiglenesen, a Férfi és nő(k) egymásba forrnak, majd távol kerülnek. Minden atomban kering egy-egy galaxis, a jin-jang tökéletességének öröme lehet a megváltás: „Csillagkeringő, kozmikus léttánc: tűhegyen a végtelen. Én és a világ, test és lélek, gyönyör és fájdalom, e világ és túlvilág, élet és halál szétválaszthatatlansága. Másság vagy egység, ott és itt, nő és férfi: puszta káprázata a saját árnyékába hajló elmének". (134.) Ez a lehengerlő, teogonikus, lét és nemlét finom fonalából mesterien összeszőtt kogníció, a schrödingeri benn-kinn érzet bizony nagyon is tervszerű. Megdöbbentő a felismerés, hogy Orpheusz szüntelen alvilági zarándoklata valójában törvényes, szükséges sorstragédia, a beteljesületlen, magvában meghiúsított vágy és a beteljesült, de eltékozolt reménység igenis csodálatos perpetuum mobile-köre. Mert ahhoz, hogy a Férfi létrehozza patetikus művét a Szerelemről, ahhoz örökké hátra kell néznie, és elveszíteni, amire leginkább vágyik ezen a világon: Eurüdikét, az EGY Lányt. Majd fel kell élednie, mint a főnix, a saját múltjának számos emlékhamujában megfürödve ki kell másznia a hibacsiból (japán tűzhely kis hamuvödre, VGA-nak ténylegesen is van efféle a kandallója mellett), amely mindannak lett olvasztótégelye, amit az időfogalom terhe belemért. A cél: keleti-nyugati újjászületés, vagy a schopenhaueri életálom vagy a buddhista reinkarnáció kihunyta szerint. Mindkettő a remény reneszánsza, annak ígérete, hogy egyáltalán van értelme ennek az örök ciklikusságnak, hogy a hamuban sült fájdalmas elidegenedés irritációjából megszületik végre a tökéletes létezés igazgyöngye. A Férfi feladata, hogy megtalálja az értelmet, az igazat, a gyöngyöt, a nőé, hogy földanya-méhéből megszülje a múlhatatlant, a ronthatatlant. A folyamat gyönyöre éppen - a szinte vulgárisnak ható - földi szeretkezésekből táplálkozik, amelyekkel egyenesen arányos a mélyebb érzelmesség megélése. Nem kétséges, hogy a földi létében a Férfi mindenhol (pl. Kóbe, kiotói Sárkánytemplom, tokiói Nisi-Adzabu-villa, Párizs, London, az indiai elvonulása, a zalai lankák, Nagykanizsa környéke, a Potyli-part, a Kék Ló) és mindenkor az egyetlen lélek(fel)mentő tett lehetőségét keresi: az elmerülést a Szerelemben. Olykor kultikusnak vélt helyek bejárásával próbálja a tudatot és a testet eltávolítani egymástól, hogy legalább egyfajta panteista egyesülés empirikus örömét átélje: napokig menetel a Hegyen (Mátra), a japán sinrin-joku módján ölelgeti a fákat, erdőfürdőzik, tanácsot kér, emlékezik, amikor Bakondi néni a hátán cipelte a Hegyre, s déja vu érzésként cikázik végig agytekervényeiben az is, hogy a gyermekkorában milyen, pszichésen különös viszony alakult ki benne a távol(ság)tartással kapcsolatban.

A Férfi-poéta feladata, hogy antennahálójával felfogja a hallhatatlant, a lehetetlent, majd kristálytisztára dörzsölve továbbadja vagy elvezesse, mint a vízcseppeket a belső békét szimbolizáló, sztoikus fűszálak. Így van esély a megmaradásra, a generációkon átívelő dallamívekre, a lanthúr-rezgések gyógyító erejének karmikus megtapasztalására. Annak tudatosítására, hogy „az önsajnálat maszatos könnye mellett létezik a katarzis tisztító harmata" (126.) is. Hacsak a Férfi nem túl hanyag, mert akkor a volt szerelmek megkérdezetlen titkait gondatlanságból nem teheti közkinccsé. Így tűnik el sok-sok Eurüdiké a kollektív tudathamuban kavarogva. Akik mégis megmenekülnek, azok az örök Orpheusz szavainak hártyáin keresztül nyomnak súlyos, fekete pecsétet a „gondolatban távolodón földtől / élő anyagtehertől" (138.) mentes tabula rasára. A nyugati tézis-antitézis fekete-fehér logikájában az ősibb, keleti jin-jang-elme varázslatos játéka köszön vissza. Az Orpheusz-rónin örök bolyongásra, tévelygésre ítéltetett, gazdátlan szamurájként érkezik el a felszabadító végtelenbe, a megnyugvást jelentő ős-orpheuszság halhatatlanságába. Úgy vélem, mégiscsak sikerült teljesíteni vágyát, mert itt hagyott emlékül egy olyan könyvet, amelyből megtanulhattuk, mi az Élet valódi értéke, diadalma, esszenciája: „Másféle győzelem ez, nem annyira a világban elért, felszínen sziporkázó, hanem a megértés elégedettségéből fakadó derű". (143.) Amikor a Férfi végleg el tudja engedni az egóját, és megbízik Eurüdiké kitartásában, s végre együtt nem néznek hátra.

Villányi G. András: Orpheusz szerelmei, Műhely, 2024.

# data[].attributes.attachment_link.title
Orpheusz, a rónin avagy az örök hátratekintés melankóliája

# data[].attributes.attachment_link.description
Villányi G. András: Orpheusz szerelmei „Dolgainak tökéletes kört kell írni, hogy önálló alkotásként tudja vállalni őket. Nem műalkotásra gondol, hanem arra, hogy az életből műalkotást kell létrehozni." (VGA) Villányi G. András (VGA) költő, angol-japán nyelvből műfordít, esszéista, kortárs író, a Független Irodalmi Napok (FIN) szellemi atyja.

# data[].attributes.headline
Juhász Attila "Hátranézésontológia" és önanalízis és világmagyarázat  (VGA Orpheusz szerelemei)

# data[].attributes.subject
Juhász Attila "Hátranézésontológia" és önanalízis és világmagyarázat  (VGA Orpheusz szerelemei)

# data[].attributes.body
84.old.

# data[].attributes.body
A Zarándy Ákos-VGA együtt-gondolkodás gyöngyei is...

https://www.youtube.com/watch?v=XT9P2aYVrqA

# data[].attributes.attachment_link.title
FUGA682_online: Asztromuzsika: Zarándy Ákos - MONÓDIÁK

# data[].attributes.body
Szűcs Balázs Péter írása

# data[].attributes.attachment_link.description
► Villányi G. András: Orpheusz szerelmei. Műhely Kiadó, Győr, 2024, 148 oldal, 3990 Ft A műfajilag sokrétű kötet kulturális utalásrendszerében is igencsak szerteágazónak mondható: megjelenik a görög mitológia és a keleti gondolkodás (taoizmus és buddhizmus), Platón és Don Quijote, Shakespeare (különösen A vihar) és Bach, s még sok minden más.

# data[].attributes.headline
Buddha & Orpheusz a Pannonhalmi Bencés Gimnáziumban 

# data[].attributes.subject
Buddha & Orpheusz a Pannonhalmi Bencés Gimnáziumban 

# data[].attributes.body
P.halma élmény volt: hála!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Pannonhalmi Bencés Gimnázium Stílus Gyakorlat 

# data[].attributes.attachment_link.title
Beszélgetés a buddhizmusról Villányi G Andrással

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Megtisztelő számomra, hogy a hosszú évek után újrainduló Műhely Kiadó első kiadványa, Villányi G. András Orpheusz szerelmei című kötete. Bizalmat adott nekünk, hogy gondozásba vegyük lelke egy darabját. Igen, szó szerint, mert e mű elolvasása után senkinek nem lehet kétsége, hogy ez a szívéből és lelkéből kidolgozott, prózai és verses részeket tartalmazó őszinte és időnként mellbevágó kitárulkozás, több évnyi szerelmi (lélek)gyakorlat, amolyan szenvedélyterápia eredménye. Egy önmagából formált alkotás, melyből nem fogjuk megtudni, hogy milyen a férfiak szerelme, vagy milyen a nők szerelme, de azt sokkal inkább, hogy milyen lehet egy bizonyos férfi szerelme, kapcsolódása a nőkhöz, öröme és analizáló gyötrelme, mely mégiscsak a boldog idők emlékezetét is magában hordozza. Ez a mű nem általánosít, nem ad recepteket, hanem olyan élethelyzetek mögötti érzelmekbe enged bepillantást, melyekkel olvasóként magunkat is jobban megérthetjük. Talán lesznek, akik eltartják maguktól, mert sokszor túl közel enged, és lesznek, akik élénk vitába szállnak vele, hisz a szerelmet mindenki máshogy éli meg. Egy biztos, aki beleéli magát, annak bekúszik az agyába és nem kizárt, hogy viszonyítási alappá emeli magában a férfi-női kapcsolatokat illetően. (Horváth Nóra)

# data[].attributes.attachment_link.description
4★ · _Lehetséges-e az öregedés sérülékenységét a művészet varázslatával kicselezni? Bölcsek köve a dal, megóv a korosodás hamvaitól?_ Költői próza _alkonyi aranyfényben_, rövid versbetétekkel, de maga a szabadversként áradó szöveg is filozofikusan elmerengő és lírai. Műfaji határokon átívelő szerelmi leltár, összegzés, hála, emlékezés és bánat átszűrve a klasszikus irodalmi örökségen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„A szerelem ma nagyon nem divatos téma" - olvassuk Bánki Éva Villányi G. András Orpheusz szerelmei című kötetéhez írt ajánlójában. Bánki kiemeli még a mű zeneiségét, és azt írja, a kötet vékony ösvényt tapos ki a filozófiai esszé és a verses lélektani regény között.

Az Orpheusz szerelmei keleti és mediterrán versformákat és elbeszélésfajtákat idéz meg, közben végig végtelenül személyes marad. Ferencz Győző a mű kapcsán Pascal, Nietzsche és Kirkegaard gondolatait emlegeti, de szóba hozza Rousseau-t és Senecát is. Akárhogy is, ennek a könyvnek áradó ritmusa, zenéje van.

Villányi G. András: Orpheusz szerelmei (részlet)

Arra gondol, hogy közeleg a dolgok vége. Fehér habbal, sárkányfelhő képében érkező szökőár, háborgó mélysége százmilliókat nyel el egyszerre. Mit kell, mit lehet tenni ilyen korszakban? Nem emlékezik, oktatták-e megoldásra, válaszra efféle feladványra. Melyik iskola készítette volna fel ilyenre? Közvetett támpontot egyedül mesterei személyes példája nyújthat, amely sohasem tartozott a társadalom tantervi előírásaihoz. Lehet szépen elrendezett szavak, gondolatok csillogó gyöngysorába foglalni példákat, ám végül szinte kizárólag a tettek számítanak. A cselekvés csaknem tökéletes szimmetriája a retorika ívével. A bölcs tehet, viselhet bármit bárhogyan: ő arbiter elegantiarum, akinek mozdulatai,

jelenléte nem támaszt ellenkezést a lét egyetlen zugában sem.

Azért kell azt dalolni, és a saját hangján, mert a módja, hogy eltérő pozíciókból szemlélje az összefüggéseket. Terhüket próza cipeli, közben lírát vajúdik keserve. Az irdatlan sűrűben szerelem vezeti az önismeretig, a méltányos önszeretetig s a szépségig. Platón találkozása a Buddhával: Erósz és Karuná bölcs dialógusban lel gyönyörűséget. Különösen a szavak közti csendben. Hallgatás közben válnak világossá egymás gondolatai.

Aki magát nem szereti, nem képes mások szeretetére sem - így tanította a Buddha és Lao-ce is. Mikor Mária Magdolna drága olajjal kente

Mi a feladata, kötelessége képekkel, hangokkal, amelyek olykor lemeztelenednek számára? Mintha valakinek, aki hiába tanulmányozta hosszan egy ismeretlen élőlény szervezetét - amely érthetetlen, jobbára láthatatlan maradt -, egyszerre fölsejlik az erek, csontok és szövetek hálórajza. Egyrészt vágyja, hogy a látványt, amely nem ő, sem birtoka, ám átszűrődött lénye rácsain, megossza, mert felfedezte a tapasztalás kohójában. Ezzel arányosan mind kevesebb hajlandóságot érez, hogy részt vegyen a haszontalan társadalmi alakoskodás csiki-csukijában. Magával szemben elvárásait kivált a dalkészítés és annak etikuma alakítja. Aligha reménykedhet, hogy kora kegyeiben részesíti, s innét bontakozik ki az alkotói erkölcs kérdése. Érti, hogy a lényében rezgő, sejtjeiben megragadott valóságot kell énekelje. Ami sekély maradt, annak tilos hangot adnia.

Várni, hátha megérik!

Ám a létmorzsát, amely médiumul kiválasztotta, azon a sajátos skálán, olyan hangokkal kell kottáznia, amelytől alkalmasabbat képtelenség találnia. A tempót, dallamvezetést nem ő szabja, hanem a tapasztalat sajátosságai; látható és láthatatlan összefüggések. Nem alkotója a szimfóniának, pusztán virtuóz megjelenítője - fordító, aki egy ismeretlen jelrendszerből kottáz egy kevésbé ismeretlenbe. A munka inspirált leleményességet és alázatot követel. Végül és főképp meg kell alkotni az önkioltó szöveget, amely - tudatában lévén bármely állítás végességének - maradéktalanul lebontja tornyait és tüzérségét. Állítás-tagadás, mondás és hallgatás borotvaélén kell egyensúlyozni, sőt balettozni. A mesterség így válik művészetté. Puszta egyensúly a borotvaélen mesterség. Ugyanitt a balett: művészet.

Esztétikum és etikum elválaszthatatlanok.

A rengetegből álságos út nem vezet fény felé.

A nagyerdei lánynak fahéjillata volt, a bőre volt fahéj, a tekintete dió és borostyán. A szemérme szétválasztott mandula, és a bőre perzselt, mint cseresznyefatörzs a júliusi napon. Magába vonzotta meztelensége, a székek felborultak, elszaladt az asztal és a panelház zengett a gyönyörétől, mint a mennyek emeletei Gábriel harsonájától.

légszomj

kileheltelek
százszor ezerszer
ám szemembe mint
fény vagy árnyék
mindig visszatérsz
tüdőmbe ömlő
levegő vagy
mikor eljössz
légszomjam
ha mész

Az Angyal a márvány mintáinak mélységeiből kezd lassan, folyamatosan kinőni, szemben, a fürdőszobafalon. Végül rendes méretét ölti, bő lábnyi lehet, és oly keresetlenséggel válik el a faltól, ahogy baglyot látott közvetlen közelből ellebbeni, tökéletesen nesztelenül.

Az Angyal csöppet röpköd a helyiség éterében, mielőtt méternyire, szemmagasságban lebegve megállapodik előtte. Lassan kirajzolódik arca, amely eleinte egyáltalán nem volt. Hosszában félbevágott hófehér tojáshoz hasonlít. Reptében konfigurálódni kezd, először halványan, majd mind ragyogóbban világít a szeme. Az orr helyén arany csík szalad, és láthatóvá válik giocondai szája.

Mintha reflektorfényben, úgy támad az érzés, hogy a dolgok létezése képtelenség, ahogyan tapasztalja, aki velük, általuk s bennük él. Mi szükség volna akár teremteni ilyet, akár keletkeznie, vagy örökkön léteznie? A galaktikus kirakodóvásárhoz elég az elme anyag és tér nélkül. A megfoghatatlan és határtalan elme, melyben szüntelen folyik a múló képek vetítése.

A hegység sokmilliárd tonnája tavaszi szellő könnyűségével hullámzik.

A Szfinx kérdez. Misztérium minden, sejti a Dalnok; tudja, hogy kérdezés nélkül nem érthet. Kérdez hát, a kijelentő módtól tartózkodik. Művészete rejtelmes lénye dilemmájából sarjad; specialista: a kérdezés sámánja. A kijelentő módot engedi a pöffeszkedő balgáknak és a közvélemény otromba formálóinak. Véli, hogy kérdezésből mind letisztultabb kérdések felé vezet az ösvény, élesedő látomás felé, bár válasz aligha remélhető. Ha megesik, kizárólag személyre szóló: képtelenség átadni másnak. A kérdező nyelv a művészet, amely, mint a liturgia, rituális. Bár az istenek jelenésére az esély nullával határos, aligha tehet jobbat, mint hogy a szertartást celebrálja. Az ének a Dalnok tájékozódási próbája, mert ráébredt, hogy ismeretlen, félelmes tájra tévedt.

Mind világosabban látja: lehetetlen megértenie a miértjét és hogyanját az eseményeknek, cselekedeteknek, szavaknak, hallgatásnak és így tovább. Talán sosem értheti, mi vezetett eddig, ahová mostanra jutottak. Egyik elmélet annyit ér, amennyit a másik, elég egyszerű hipotéziseket felállítani pro és kontra. Felmerül, hogy van-e értelme kérdezésnek, ha útközben rájön, hogy a válasz rendre elmarad? Az elme hajlamos magát önállósítani, izgatottan dolgozni kezd, ahol arra semmi szükség,

közben nem reflektál arra, amerre fordulnia kellene.

Mindazonáltal e szerelem kapcsán kezdett gondolkodni események folyamatairól, kialakulásukról, azokkal való kapcsolatáról, arról, hogy a látszólag egyszerű „tények" egyáltalán nem tényszerűek, sem világosan látni vagy megérteni nem lehet összefüggésükben a szereplők kölcsönhatását. Sőt, belátja, hogy a döntései nem sajátjai, nemhogy képviselnék érdekeit, inkább gyakorta ellenükbe mennek. Saját maga nem áll megbízható ellenőrzése alatt annak, akire önmagaként igyekszik gondolni.

Szerelmük törött tengelyén a lét nemlétté, a nemlét létté de-formálódott.

Miért ereszkedik Hádészba? Tisztában kell lennie, hogy vállalkozása istenkísértő. Ennyire sem lantjában, sem éneke varázserejében nem bízhat, akit anya szült. Érti, hogy a világ alaptörvények mentén üzemel, amelyeket istenek sem képesek megszegni. Nem bátor igazán, de arcátlanul vakmerő! Ha hős lenne, eldobná életét, hogy a túlvilágon egybekeljen Eurüdikével. Esze ágában sincs feláldozni magát, ahogy előtte és utána tengernyi szerelmes. Ha megtenné, egy lenne a csalódott szívek seregében. A sokaság ellenérzést kelt benne. Az ő története példa nélküli, ismételhetetlen. Bebizonyítja a világnak, nevét eltörölhetetlenül bevési az egyetemes mítoszba olyként, aki megcselekedte a lehetetlent. Mert Univerzális Pojáca.

Álmába a Lányarc emlékét viszi. Szeméből borostyánt, arcáról anyajegyet.

Vágyak istene, Szerelem! Hozzád iparkodik élő és élni, születni vágyó.

Örök Eurüdikének

tenger kőből a Nőnek faragott
lassan enyésző emléket
Neked ismétlem szóból
mert szép vagy és múlandó
mint e fájó szerelemben én
hála és remény jele fal s torony
metafora mondat s minden kép
a legmagasabbtól elrugaszkodom
az elérhetetlen szó Himalájáról

a végtelenben átkarolj

Karuná (करुणा, szanszkrit): együttérzés

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
olvass bele a szerelem természetét kutató verses lélektani regénybe!

# data[].attributes.attachment_link.title
Olvass bele a szerelem természetét kutató verses lélektani regénybe! - Könyves magazin

# data[].attributes.attachment_link.description
A költőként és fordítóként is ismert Villányi G. András ó- és újkori gondolkodók nyomában járva, őszintén és érzékenyen tárja fel a szerelem belső rezdüléseit. Mutatunk egy részletet!

# data[].attributes.attachment_link.title
Villányi G. András: Orpheusz szerelmei (részlet) | Litera – az irodalmi portál

# data[].attributes.attachment_link.description
Ritkábban gondol a Lányra mostanában. Mintha enyhülne a kín. A szerelmi csalódást illető számottevő tapasztalata alapján meglepődik. Egy-egy kudarcba fúlt vonzalma akár évekig vigasztalansága kómájában kísértette. Leghosszabban a Lepkelány hiányától perzselődött, igaz, akkoriban taposta byroni szenvedésre legfogékonyabb éveit. – Villányi G. András könyvéből közlünk részletet.

# data[].attributes.body
Villányi G. András ELTE angolszakon végzett, majd Japánban öt évig Basó haikuját, illetve Szaigjót a 12. századi buddhista szerzetes-költőt tanulmányozta, akiből MA-tézisét írta, továbbá a buddhizmust a Kóbe-és a Taisó Egyetemen. Végül ezirányú kutatásait Oxfordban folytatta. Verset és prózát ír, műfordít japánból, angolból. Saját válogatású kötete – Zilált hajam / szomorú játékok – két századfordulós japán szerző tankáiból (General Press, 2003). A papagáj meséi – felnőttgyermekeknek –- (Fapadoskönyv, 2011). Tükröződések című verseskötetében (Scolar Kiadó, 2011) a 12. századi japán szerzetes Szaigjó vakáiból és saját költeményeiből, prózáiból alkotott dialógust. Legújabb, versekkel dúsított filozofikus  esszéregénye az Orpheusz szerelmei (Műhely Kiadó, 2024).

2005-től az évente megrendezésre kerülő Független Irodalmi Napok (FIN) tematikus kamara-versfesztivált szervezi. 2011-től tagja a Szépírók Társaságának. Versei, fordításai, esszéi az Ezredvég, ÉS, Hévíz, Mozgó Világ, Műhely, Nagyvilág, Napút, Pannon Tükör, Pannonhalmi Szemle, Szépirodalmi Figyelő, Új Forrás folyóiratokban és a Literán, SZIFonline-on, Új Forrás online-on, ÚjNautiluson jelentek meg.

# data[].attributes.body
https://terebess.hu/keletkultinfo/tukrozodesek.pdf

# data[].attributes.headline
Joszano Akiko: Zilált hajam / Isikava Takuboku: Szomorú játékok (szkennelt könyv)

# data[].attributes.subject
Joszano Akiko: Zilált hajam / Isikava Takuboku: Szomorú játékok (szkennelt könyv)

# data[].attributes.body
https://terebess.hu/keletkultinfo/zilalt.pdf

# data[].attributes.body
https://terebess.hu/haiku/mufordito/villanyig.html

# data[].attributes.body
Zarándy Ákos: Ukihashi c. operájához (Ono no Komacsi és VGA szövegek)

https://youtu.be/30iSn7ZiDbI?t=1560

# data[].attributes.body
SzépírókTársasága:

https://szepiroktarsasaga.hu/tagok/villanyi_g._andras.144.html?pageid=973

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1984-ben végzett az ELTE angol szakán, ahol Géher István és Kodolányi Gyula bevezették őt a professzionális műfordítás és verselés kulisszatitkaiba. 1989-ben kijutott Japánba, hogy a haikut és Macuo Basót tanulmányozza a Kóbe Egyetemen, ám egyre inkább a nagy előd, a 12. századi Szaigjó szerzetes költészete iránt kezdett érdeklődni. 1999-ben Oxfordban, a Queen's College hallgatójaként tanulmányozhatta ezt a páratlan életművet, különös tekintettel a buddhista ürességre, valamint annak lehetséges párhuzamaira Shakespeare A vihar című drámájával. Több változatos szerkezetű és műfajú kötet után ismét visszatért a nagy japán elődök fordításához, újraértelmezéséhez. Reflexiói különös magyar visszahangjai a távol-keleti gondolkodásnak. Villányi G. Andrást a „japáni ember europanizált rónin-útjáról" is kérdeztük.
Angol szakosként ismertem meg a haikut, amely akkor - részben szerencsére - nem ömlött még a csapból is. Valószínűleg Kodolányi Gyula amerikanisztikai szemináriumán került látókörömbe - ismert a beatnemzedék japán- és zenbuddhizmus orientációja. Mivel magam régtől írtam verseket, amelyekkel többeknek épp a rövidségük miatt volt gondja, megdobbant a szívem az enyéimnél is kurtább, tömény versformától. Fordítani kezdtem angolból és előadásokat tartottam belőlük Kodolányi és Géher István nagyszerű műfordítói szemináriumain. Ám sem a beatirodalomban, sem a haikuban nem igazán lehet elmélyülni a buddhista tanítások ismerete nélkül. Így jött a zen, szintén angolul, hiszen a '80-as években magyarul gyakorlatilag nem volt a témának (szak)irodalma. A következő lépés a harcművészetek voltak. Kendót és iadót kezdtem tanulni, többek közt a japán követség akkori, nagyformátumú, első titkárától is, akit cserébe magyarra oktattam. Még Csáth Gézát is olvastunk együtt.

Japánba 1989 őszén jutottam végzett angolszakosként, némi nyelvtudással Basót tanulmányozni.

A Kóbe Egyetemen az egyik legjelentősebb kortárs szakértő, Hori Nobuo volt a témavezetőm. Basó értelmezéséhez fontossá vált az ismerkedés a klasszikus nagy előd- és példaképpel, a 12. századi Szaigjó szerzetessel. Tanulmányozásához a zseniális Fudzsivara Kacumi nyújtott felbecsülhetetlen segítséget, hetente olykor több délutánt töltöttünk elmélkedéssel egyes darabokon. Mindössze néhány évvel volt nálam idősebb, közeli barátság szövődött közöttünk. Beszélgetéseink horizontja gyakran tágult globálissá, míg ő Japánt tanította nekem, addig én Európát vittem közelebb hozzá. Bemutattam a nagy kedvenc Pilinszky t, de Hessétől Hrabalig számtalan téma merült fel. Nem maradhatott el a Gendzsi regénye sem, amelynek mára ő a professzori kutatója a Tokió Egyetemen. Közös volt Bach- és Gould-imádatunk. Utóbbit kottával a kezében hallgatta, közben németül olvasta a Bach-passiók szövegét. Elmondása szerint azt a „keveset", amit a Bibliáról tudott, ebből szedegette össze. Tőle meg én tanultam rengeteget.

A japán irodalomból számomra legkedvesebb a 31 morás klasszikus vers: a vaka (5-7-5-7-7), amelyet Szaigjó is művelt. Tőle fordításaim - saját verseim és szövegeim dialógusában - Tükröződések című könyvemben jelentek meg a Scolar gondozásában (2011).

Mély reverencia fűz a haikuhoz is,

amely nézetem szerint kizárólag japán műfajként autentikus, fordítani talán szabad - teszem is -, de művelni blaszfémia, különösen, ha haikunak nevezzük e „csinálmányokat". Rokonszenves, hogy Bertók László „háromkáknak" hívta hasonlító rövidkéit. A külhoni „haikut" jobbára fűzfapoéták verselményeinek látom, akik nem képesek kifejezni magukat natív formában. Sajnos e műfajrontáshoz a japán kultúrpolitika támogatást nyújt „országimázs-teremtés" céljából. Pedig a Japán iránt érzett hála - giri - is arra ösztönöz, hogy a Basón is esett szövegrontásokat - lehetőségeimhez mérten - orvosolni igyekezzem! Eddig az Új Forrás, de a Műhely is komoly segítséget nyújtott ehhez. A munka még csak a kezdeténél jár.

Ami a róninságot illeti: Szaigjó és Basó is ex-szamurájok voltak, s a mai japán számára alig értelmezhető szerzők. Sajnos ez az igazság. Nemcsak nyelvezetük miatt, de főként a jelenkor elbutulása okán. Nem áltatom magam a klasszikus japán magas szintű ismeretével, de ennek ellenére olyan szintű rezonancia keletkezett bennem e szerzőkkel, amely japán mentoraimat csodálkozásra kényszerítette. Nem fényezni kívánom magamat, pusztán a róninságot illető kérdésedre szeretnék - az olvasó homlokráncolásának terhe mellett - válaszolni. Sok év „japáni lét" után alig kételkedem, hogy e ráhangoltság oka régmúltbéli: egy régmúlt busi (harcos) lét, amelynek az idők folyamán több „bizonysága" merült fel bennem, de ezekről most nem kívánok bővebben szólni.
: A távol-keleti irodalom mellett a kortárs magyar irodalom is foglalkoztat. A számodra legkedvesebb szerzőkkel személyesen tartod a kapcsolatot. Évtizede szervezed meg az ELTE Füvészkertben, autentikus környezetben a Független Irodalmi Napokat (FIN). Mit adott neked ennek a programnak a létrehozása?
A FIN - amit jól ismersz, hiszen legtöbbször te moderáltad, alkotói létem fontos szelete - rendezvényein egy a számomra aktuális - főként metafizikai jellegű - kérdést vetek fel. Ilyeneket: Idő a versben, vers az időben; Valami vagy semmi, és vers; Mono no avare, avagy a múlandóság szépsége és hála; Szerelem és idő; Határok: világban ember, emberben világ. Bent van kint. Az esemény témáját csaknem egy évig forgatom a fejemben, elég mélyen bele tudom ásni magam a többeknek feltett kérdésbe.

Elmélyülésre ösztönző pályára állítom magam, jeles szerzőtársakat bevonva a folyamatba.

Hadd viszonyuljanak ők is a problémához, hadd tanuljunk egymástól, s együtt a közönséggel. Ekként számomra is − szinte észrevétlen − bőven keletkeznek a témához kapcsolódó versek, szövegek a felkészülés során, amelyek mind mintegy a tervezett alkalom bűvöletében születnek. Mivel a versírást kivált az önismeret terápiás eszközének tekintem, a FIN is jótékony szerepet kínál e törekvéshez. Vannak, akik önzőnek találják, amikor nyíltan bevallom, hogy szövegeimet azért írom, hogy jobban megismerjem magamat. Ám a létezés mélyebb ismerete az önismereten alapul: gnóthi szeauton! Szerintem az a szerző, aki nem így gondolkodik, dilettáns iparos vagy álszent. Az író személyes létezésének bugyraiba kell merüljön, hogy onnét racionálisan gyakran alig vagy szinte egyáltalán nem értelmezhető - ám távolról sem értelmetlen - üzenetek gyöngysorát búvárkodja, melyeket majdan megoszthat mások javára is.

Az írás egyféle professzionális töprengés.

Szükségesnek tartom, hogy röviden kitérjek az alkotói folyamat általam vélt mibenlétére. A művész önismereti munkájának törvényszerű eleme a kreatív folyamat értelmezése. Mi fűzi őt a műhöz, mi annak genezise, mennyire az „ övé", mennyire nem? Vagy övé is és nem is? Micsoda ő, meddig terjednek lénye határai? Van-e mód a metafizikai logikát meghaladó válaszokat kapni kérdéseire? Hasonló gondolatokat vetnek fel a FIN rendezvényei, s a személyes oeuvre fontosabb szövegei.

Igen, hiszen számomra az ember és világa egy és oszthatatlan, szubjektum és tárgya reálisan szétválaszthatatlanok. A valódi érték a kozmikus egészből felfogott „ versüzenet " esszenciája. Az alkotó inspirációját az adja, hogy ezeknek az önemésztő metafizikai kérdéseknek hogyan talál nyelvi közeget. Némileg analóg e folyamat, akár a fordítói munka. Az író szerepe az észlelése folyamatos élesítésén túl szüntelen edzés a nyelvvel való birkózásban. Nem gondolom, hogy mindenki számára ez a költészet.

Bárki szíve joga, hogy mit hisz, mit akar elhinni, mit szeret írni vagy olvasni, sőt, hogy miféle választ vár (lét)kérdéseire.

A kérdés, illetve feltevésének a módja - akár a kvantummechanikában - meghatározza a válasz lehetőségeit. A költő feladata a kérdezés! Egy biztos: hiteles válasz nem az egóból érkezik.

Úgy látom, sem honi, sem külföldi „irányzathoz" nem sorolhatók általában a szövegeim. Kora ifjúságomtól ösztönösen távol tartottam magamat úgy csoportoktól, mint irányzatoktól. Ez is része a rónin-létnek. Továbbá a szellemi háttér, amelyből dolgaim felmerülnek: bipoláris. Életelemem egyféle eklektika. Ahogy a konyhában a Nyugat ízeit a Keletével vegyítem, úgy a textusban is. Kérdéseim java a metafizikából ered, ám a rögzített feleletek túlmutatnak a metafizika logikai konstrukcióin.

Verseim egyszerre fakadnak a Nyugat és a Kelet szellemi talajáról.

Ontológiai, episztemológiai értelemben taoista és buddhista vagyok inkább, de mentalitásom főként európai, azaz olyan emberé, akinek a reliefjének része a reneszánsz. Eddigi főművem egy jószerével meghatározhatatlan zsánerű könyv. Ránézésre próza, olvasva afféle szabadvers. Szerelmeskönyv: Orpheusz szerelmei. Két jelentősebb kiadó „magas irodalomként" aposztrofálta, ami ma a mű halálos ítélete, kár költeni rá, hiszen keveseket érdekel ma ilyesmi. Összefüggő történet, de esszégyűjtemény is. Főszereplője a jelenkori narrátor, a Férfi, az örök Orpheusz folytatása. Mikroszkopikus sorselemzés, episztemológiai meditáció. Végül biztos kiadják, mert jó vagy sem, de nemigen van párja.

Érdeklődésem meghatározó vonulata a vallástörténet: kivált taoizmus, buddhizmus, de bőven olvasok fizikatörténetet is.

A magyar irodalomból „alma materemnek" Arany Dante című versét mondanám,

aztán főképp Pilinszkyt, akinek személye is döntő hatással volt sorsomra akkortól, amikor sihederként közös felolvasásunk volt kétszer egy ma már elképzelhetetlennek tűnő sokaság előtt a József Attila Gimnázium barokk dísztermében. Felmérhetetlen befolyással voltak rám a japánok - különösen, akiket már fordítottam: Ono no Komacsi, Szaigjó és Basó. Esetükben a gondolkodásommal jórészt egyező taoista-buddhista szellemiségen túl felbecsülhetetlen kincsnek tartom az esszenciára préselt tömörséget, allúziós rendszereik mifelénk elképzelhetetlen gazdagságát. Ezekért sem létezik nem japán „haiku". Legkitűnőbb mestereink lehetnének szószátyárság ellen is. Térfelünkön kedvenceim: Rilke, Hesse, Emily Dickinson és az irodalom Johann Sebastianja: Shakespeare. Kortárs honfitársak között a teljesség igénye nélkül leginkább szeretteim: Ferencz Győző, G. István László, Gulisio Tímea, Jász Attila, Lázár Juli, Marno János és névrokonom, Villányi Laci.

Angol nyelv nélkül nem az lennék, ami vagyok. Máig főleg olyasmit olvasok angolul, ami nem vagy szinte elérhetetlen magyarul. Erre (is) való egy lingua franca. Tanulóéveimben az ELTE angoltanszék a szellem valódi műhelye volt, politikai befolyást aligha lehetett észlelni, Kádárék lepattantak a számos nagyformátumú tanár liberális-intellektuális auráján. Kedvenceim Géher és Kodolányi voltak, műhelyükben próbálkoztam először műfordítással. Legfőbb szellemi mentorom a teljességgel megismételhetetlen és hasonlíthatatlan Ruttkay Kálmán volt, akihez többet jártam beszélgetni, mint akkori barátaimhoz. Tisztelet a Tanároknak: mindent nekik köszönhetünk, legfőbb jótevőink ők és óvakodjunk attól, aki ellehetetleníti a hivatásukat!

A szabadság szervesen kapcsolódott bennem az angol nyelvhez,

amelyet a '80-as években a bilincstelen szellem nyelveként éltem meg. A nyelvészet nem vonzott igazán, kérdésedre csak ösztönös válaszom van: sajátos módján bármely nyelv tökéletes. Kielégíti a praktikus igényeket, sőt foganhat benne nagy költészet; ám semelyik sem alkalmas a hétköznapin túli valóság leltárjára. Titokban megkülönböztetek feminin és maszkulin nyelveket. Az előbbihez tartozik a magyar és a japán, szinte elsajátíthatatlan kivételeivel, képlékeny szerkezeteivel, míg utóbbiba az angol, amely jóval áttekinthetőbb, grammatikailag szabályosabb.

Hogy melyik típus alkalmasabb magas költészetre? Bármelyik. Szerzőfüggő.

Emily Dickinson - fordításaim hamarosan jönnek a Műhely ben - sem kevesebb, sem több, mint Szaigjó vagy Pilinszky, akik lényegesen „homályosabb" médiummal dolgoztak. Hogy a nyelv mennyire determinálja egy-egy kultúra arculatát olyan izgalmas kérdés, amelyről csak általánosságokat tudnék mondani.

Oxfordban eredetileg azt kívántam kutatni, hogy mik a hasonlóságok a buddhista semmi (nothingness) és Shakespeare „ thin air"-je közt. Lásd ezt A viharban, amelyet Ruttkayval egy évig tanulmányoztunk; sorról-sorra! Phillip kitűnő japanista, sokat köszönök neki, élmény volt hetente leülni kandallós, perzsaszőnyeges szobájában és felolvasni az önkéntes penzumot, ami általában egy Szaigjó-vakáról szóló esszé volt. A későbbiekben a Tükröződések tanulmányait tulajdonképpen ily módon angolból fordíthattam magyarra. Buddhizmusról meglepően kevés szó esett, ha igen, azt sem P. T. H. kezdeményezte. Vérprofi „textológus", aki nem szívesen kalandozott a szövegkörnyezettől túl messze. Egy ízben - épp felolvastam esszémet - dicsérni kezdte az írásművészeti megmunkáltságot, majd váratlanul feddőn közölte: „úgy látom, jobban érdekel téged az irodalmi teljesítmény, mint a filológia". Fején találta a szöget, így volt mindig.

Oxford a szépírói anyaggyűjtés okán vonzott,

és azért, mert bő öt év Japán után vágytam a Nyugat egyik nagy szellemi bölcsőjére. Hála az Eötvös- és Soros-ösztöndíjaknak, ez is megadatott.

A papagáj meséi nek ihletője Rudi volt, a jákóm. „Használt" madárként került hozzánk, és némi figyelemmel − egyebek közt − nyilvánvalóvá vált, hogy előző életének történeteit meséli. Ezek zseniális madarak. Az ő meséit szőttem össze a sajátjaimmal, dialógust keresve ember és állat közt. A könyvet első szépprózai ujjgyakorlatomnak szántam. Egyesek szerint több lett belőle annál. Szarvashibát követtem el, amikor rábíztam a kiadóra, amely „gondozta".

Alighanem ez a legnehezebb eddigi kérdéshalmazod, hiszen a lét(ezés) épp az, amire, ha van válaszunk, nem elmondható, vagy ha mégis, akkor csakis egy műalkotás képes rá. Mint jeleztem már, hasonló kérdéseket feszegetek magam is, néha a beszéden túlról érkezik válasz. Persze ahhoz, hogy bármi jöjjön, állhatatosan kell kérdezni és rengeteget töprengeni, tűnődni a „fű növésén". Tanulni könyvekből − esetemben főleg -, buddhista szerzetesektől. A YouTube is bő forrása pl. a Mahájáná bölcsességnek, persze - újfent - főként angolul. E racionális konstrukciókon keresztül juthatsz el a túlsó partig, s amikor valami meghaladja benned őket, megérted, hogy farkába harapott a kígyó, nem visz távolabb a szürkeállomány. Az indiai féléves vándorutam, amelyre motivált az is, hogy ne kelljen idehaza fűtésre költeni, segített e belső ösvényen. Vipassana és samatha meditációs elvonulásokon vettem részt, amely diszciplínát igyekszem folytatni és elmélyíteni. Hogy ne kerüljem meg egészen a kérdéseidet,

a transzcendencia határai az elmében húzódnak.

Az elmében, ami közös, mindünké. Ott/itt a transzcendencia immanencia: bent van kint. Mindössze le kell vedleni az egot. Végül is egyszerű, nem? ( mosolyog)

meddig ér mire könnyen mondom: én
lábujjaim néma orgonasípját ha lemetszenék
szűnne tőle vagy mégse hiszen
mankót markol s útra kel mint rég
s így ha szemem folyna szakadna vesém

de honnét célom ami mozdít
s mettől rángat idegen ég
gigász terv bábjaként vagy projekt sincs
ahogy se te se én csak céltalan
iszapja a véletlennek
s vágy hogy kiválna belőle
e semmi fodra hogy mint te és ő hajtogassa
amit én hogy ÉN-ÉN-ÉN
Szavak hártyáin
(VGA)

Kisgyerekkoromtól egy mátrai erdészházba jártam nyaranta, a vadon közepére. Már hatévesen kilométereket bóklásztam egyedül, azaz Orkán, egy foxi társaságában. Hamarabb szocializálódtam e tájjal, mint az emberekkel. Később - kiváltságomra - számos kitűnő mesterre leltem, s amire nem ők, arra az erdő tanított: fák, sziklák, patakok, izzasztó emelkedők és szomjat enyhítő vadgyümölcsök, gombák, herbáriumok. Az individuum eredendő magányát elfeledve igazán otthon máig ebben a közegben érzem magamat.

Az ágasvári fenyőknek

gondolatban távolodón földtől
súlytól s élő anyagtehertől benne
mit nehéz holttal keverten hurcolsz
gyermekkori Hegynek szállsz
szelet lesni ágvégeken
borzol az érzés
hogy madárként
milyen lesz visszajönni
próbálod majdani szárnyad
szavak hártyáin

(VGA)

A borítófotó forrása a szerző archívuma.

# data[].attributes.attachment_link.title
„Szavak hártyáin" - Interjú Villányi G. Andrással - KULTer.hu

# data[].attributes.attachment_link.description
Villányi G. András ismét visszatért a nagy japán elődök fordításához. A szerzőt a „japáni ember europanizált rónin-útjáról" kérdeztük.

# data[].attributes.body
https://litera.hu/irodalom/konyvajanlo/villanyi-g-andras-verserdo-a-visszaadas.html

# data[].attributes.body
Dr. Márkus Ferenc videó-laudációja

https://www.facebook.com/share/v/1PmKHtX92FAtWaYH/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Egy megrázó szerelemvesztést jár körül az Orpheusz szerelmei kötet, amit kedden mutattak be a Honvéd Kaszinóban. Villányi G. András, egykori landleres diák legújabb írása arra a kérdésre keres választ, miszerint melyik utat választjuk, lefekszünk-e a sorosnak vagy átalakítjuk a gyászt és tanulunk belőle.

Villányi G. András Budapestről került a Landler Gimnáziumba, ahol többek között Harkány László és Márkus Ferenc is egyengette útját. A költő-író és műfordító, japanológus műveiben az európai kultúrát vegyíti a buddhizmussal és a taóval, amiről évekig tanult. A kötetbemutatóról bővebben Kanizsa Kult magazinunkban is szólunk.
K-V.A.

# data[].attributes.attachment_link.title
Legújabb könyvével tért vissza Villányi G. András

# data[].attributes.attachment_link.description
Egy megrázó szerelemvesztést jár körül az Orpheusz szerelmei kötet, amit kedden mutattak be a Honvéd Kaszinóban. Villányi G. András, egykori landleres diák legújabb írása arra a kérdésre keres választ, miszerint melyik utat választjuk, lefekszünk-e a sorosnak vagy átalakítjuk a gyászt és tanulunk belőle.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/uOMZks5rRKc

# data[].attributes.body
https://www.facebook.com/events/834522191833404/?ref=newsfeed

# data[].attributes.attachment_link.title
Orpheusz szerelmei - Műhely-est kötetbemutatóval és zenei ősbemutatóval

# data[].attributes.attachment_link.description
Event in Raab, Hungary by Műhely Folyóirat and Győri Művészeti és Fesztiválközpont on Wednesday, April 24 2024

# data[].attributes.body
https://hu.wikipedia.org/wiki/Független_Irodalmi_Napok

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Független Irodalmi Napok (FIN) kamara versfesztivál. Első alkalommal 2005-ben rendezték Salföldön az Aligvár major területén repkénnyel befutott, toszkán hangulatot idéző romkertben, egy régi kőpajta romjai között.

A fesztivál ötlete Villányi G. András (VGA) költő-műfordítótól származik, aki Balázs László Gábor (BLG) előadóművészben talált rá első és állandó partnerére elképzelése megvalósításához. Az előadások hamarosan versszínházi tendenciákat öltöttek, különösen a BLG válogatta főként klasszikus és magyar költőket valamely tematika szerint megjelenítő alkalmakon. A név a fesztivál független mivoltára utalt a hasonló időben és helyszínen tartott kapolcsi eseményektől is, illetve arra, hogy szervezői művészi elképzeléseiket támogató és kompromisszumok nélkül kívánták megvalósítani.

2005. július, Salföld

1. „Ariel és az Ínyenc énekei" (Villányi G. András és Balázs László Gábor)

2. „Kő, Tűz, Ember" (Balázs László Gábor)

2006. július, Salföld

1. „Mámorból csent kortyok" Versek összekóstolása borokkal. (Villányi G. András és Balázs László Gábor)

2. „Mutatvány" (Balázs László Gábor)

3. "Hangszínház" - ( Vörösmarty Marcell)

2007. szeptember, Salföld

1. „Tükröződések I." Szaigjó (Saigyo) szerzetes és Villányi G. András szövegeinek montázsa. Fellép: Villányi G. András és Balázs László Gábor

2. „Mutatvány II." (Balázs László Gábor)

2008. május, Ágasvári Turistaház

1. „Búcsú és Idő" (Villányi G. András és Balázs László Gábor)

2. „Az ős Kaján" (Balázs László Gábor)

2009. ELMARADT

2010. augusztus, Magyarföld és Őriszentpéter

1. „Tükröződések II." (Villányi G. András és Balázs László Gábor)

2. „Ki kérdezett?" (Balázs László Gábor)

2011. július, Szentendre

1. "A papagáj meséi és az ember költeményei" (Villányi G. András, Balázs László Gábor és Balázs Gergely hegedű)

2. „Szökj, lélek!" (Balázs László Gábor és Balázs Gergely hegedű)

3. Kellár F. János Immánuel estje (Balázs László Gábor és Balázs Gergely hegedű)

2012. szeptember, Budapest, ELTE Füvészkert

1. "A semmi szilánkjai" (Villányi G. András és Balázs László Gábor és Talán Miklós, Kovács Zsolt táncművész- koreográfus és táncosai, Mondok Yvette operaénekes)

2. "Irdatlan utakon" (Balázs László Gábor és Talán Miklós)

2013. Szeptember, Budapest, ELTE Füvészkert

1. "Tükrök és képek" Lázár Júlia költő és Villányi G. András szerzői délutánja. Moderátor: Fodor György. Fellépnek: Balázs László Gábor, Egri Márta színész, Mondok Yvette, Pasqualetti Ilona színész és Talán Miklós.

2."Seb a cédruson" - versszínház. Balázs László Gábor, Balázs Gergely és Talán Miklós zenész.

2014.-ben két helyszínen több előadás

Július: Ágasvári Turistaház a Muzsikál az Erdő Fesztivál keretein belül. "Hála a lomboknak"

Fellépők: Balázs László Gábor, Kovács Zsolt táncművész- koreográfus, Sziráky Timea táncművész, Mondok Yvette operaénekes, Talán Miklós zenész és Villányi G. András.

Szeptember: Budapest, ELTE Füvészkert

1. "Metronóm" főleg Villányi G. András versei. Közreműködnek: Balázs László Gábor, Kovács Zsolt táncművész- koreográfus és egy metronóm.

2. "Mutatvány" BLG versszínháza és Ted Hughes: Prométheusz a Sziklán Lázár Júlia tolmácsolásában. Közreműködik Balázs László Gábor, Kellár F.János Immánuel, Lázár Júlia, Talán Miklós és Villányi G. András.

2015. szeptember 20. Budapest, Füvészkert - A FIN fennállásának 10. évfordulója.

Ez alkalommal a házigazda (VGA) négy szerzőtársát hívta meg az

„Idő a versben, vers az időben" c. rendezvényre. Közreműködő költők: Ferencz Győző, G. István László, Gergely Ágnes, Lázár Júlia, Villányi G. András, Moderátor: Kállay G. Katalin

Közreműködők: Balázs László Gábor, Kovács Zsolt táncművész-koreográfus, Mondok Yvette - koloratúr szoprán, Talán Miklós a „zenei hang".

2016. szeptember 17. Budapest, ELTE Füvészkert

„Valami vagy semmi, és vers" Fellépő költők: Györe Gabriella, Jász Attila, Tóth Imre, Villányi László, Villányi G. András. Moderátor: Fodor György.

Ennek a FIN-nek további jelentős eseménye, hogy ekkor debütált az UKIHASH I (úszóhíd) c. opera néhány részlete Zeneszerző: Zarándy Ákos, Villányi G. András írta az opera librettóját a 9. századi japán költőnő Ono no Komacsi (Ono no Komachi) és saját szövegei dialógusaként. Előadták: Dani Dávid- basszus, Mondok Yvette - szoprán, Mikecz Kornél - basszus, Philipp György - kontratenor, Razvaljajeva Anasztázia - hárfa és Varga Donát - tenor.

2017. szeptember 17. Budapest, ELTE Füvészkert

"Mono no aware, avagy múlandóság és hála" Közreműködő költők: Acsai Roland, Jász Attila, Ladik Katalin, Térey János és a házigazda Villányi G. András. Moderátor: Fodor György. A 2016-ban debütált Ukihashi opera újabb részleteit is bemutatták Razvaljajeva Anasztázia - hárfa és Dani Dávid - basszus. A "Sziromlét" c. balettjátékát Kovács Zsolt mutatta be, kavalon kísérte Talán Miklós.

2018. szeptember 16. Budapest, ELTE Füvészkert

"Szerelem és idő" Közreműködő költők: Gulisio Tímea, Gyukics Gábor, Nádasdy Ádám és a házigazda Villányi G. András. Moderált: Fodor György

Újabb Áriák az Ukihashi c. operából (Zarándy Ákos, Villányi G. A.) előadják: Dani Dávid (basszus) Sipos Marianna (szoprán), Bábel Klára (hárfa)

2019-ben két alkalommal kerül megrendezésre, azonos témakörben más szereplőkkel és helyszínen.

augusztus 31. Tihanyi Bencés Apátság 18:00-20:00

"Határok: világban ember, emberben világ. Bent van kint?" házigazda: Villányi G. András, közreműködik: Jász Attila. Moderál: Báti Márk-Lázár testvér

szeptember 21. ELTE Füvészkert 15:00-16:45 Házigazda: Villányi G. András, közreműködik: Jónás Tamás, Marno János, Németh Gábor. Moderál Kállay Géher Katalin

2020 Koronavírus járvány miatt elmarad

2021 Koronavírus járvány miatt elmarad, ám az elmaradt rendezvény pótlásra kerül 2022 áprilisában

2022.04.09. "In memoriam A-Z és Tóth Imre" házigazda: Villányi G. András, közreműködik: Berta Ádám, Jász Attila, Villányi László, beszélgetőtárs: Iványi Gábor. Moderál: Szemes Péter

# data[].attributes.attachment_link.description
Független Irodalmi Napok (FIN) kamara versfesztivál. Első alkalommal 2005-ben rendezték Salföldön az Aligvár major területén repkénnyel befutott, toszkán hangulatot idéző romkertben, egy régi kőpajta romjai között. A fesztivál ötlete Villányi G. András (VGA) költő-műfordítótól származik, aki Balázs László Gábor (BLG) előadóművészben talált rá első és állandó partnerére elképzelése megvalósításához.

# data[].attributes.body
A librettót Ono no Komacsi és saját versek dialógusából állította össze VGA. A 9. századi japán nőköltő a szigetország egyik idők felett szárnyaló géniusza volt.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
BMC Magyar Zenei Információs Központ és Könyvtár _

# data[].attributes.attachment_link.description
花の色は うつりにけりな いたづらに わが身世にふる ながめせしまに hana no iro va/ ucuri ni keri na/ itadzura ni/ vaga mi jo ni furu/

# data[].attributes.body
https://www.lira.hu/hu/konyv/muveszet/film-szinhaz-zene-tanc/orpheusz-szerelmei

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ár a könyvön: Az eredeti ár (könyvre nyomtatott ár), a kiadó által ajánlott fogyasztói ár, amely megegyezik a bolti árral (bolti akció esetét kivéve).

online ár: Webáruházunkban a termékek mellett feltüntetett fekete színű online ár csak internetes megrendelés esetén érvényes. Amennyiben a Líra bolthálózatunk valamelyikében kívánja megvásárolni a terméket, abban az esetben az eredeti ár (könyvre nyomtatott ár) az érvényes, kivétel ez alól a boltban akciós könyvek.

# data[].attributes.attachment_link.description
Villányi G. András: ORPHEUSZ SZERELMEI 11% kedvezménnyel csak 3551 Ft a lira.hu-nál. (Film, színház, zene, tánc; kiadás éve: 2024; 0 oldal) Olvasson bele a könyvbe!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Minden műalkotás közt legillanóbb a zenei hang. Talán éppen emiatt képes a legtitkosabb valóság legpontosabb leírására a muzsika. Egy festmény vagy szobor előtt órák tölthetőek anélkül el, hogy a figyelem tárgya - észlelhetően - változott volna. Ám nem észlelhetően kolosszális átalakuláson ment keresztül, szubatomi részecskéi galaktikus távokat röpködve átrendeződtek. A zene nem állítható meg az észlelés folyamatában. Megállása, miként szünetei - szóközei - a némaság: a megszólalás angyali formája, melyet a körbevevő hangok rajzolnak elő.

hangszeren futkos
húrral világokon átér
halódik vagy gyilkol
elborítja tengersok vér
porból lett vér vérből szálló por
ahonnét jött oda ér

a hangtalan üres szoba
mégsem néma soha

ki kottáját közös látomásnak
énjét feledve játssza
énekhangon-hangszeren növeszt
szárnyat a testtől ellép
hadd zenéljen egy Angyal
az emberszív melegén
Erbarme dich, mein Gott!
könyörülj, istenem! zokog a szólista
formás ajkát égi hang ékíti
fedetlen válla villan
kábítón ölelik az estélyi ollóívei
feketefehérbe törzsét

a selymet ronggyá tépve
csontig merülni e hangba s képbe
majd tengerbe süllyedt napként
megpihennék végre

könyörülj, istenem

hadd látom a Zenét amint
felhőként szétpermetez a tavaszi
kankalinok és nőszirmok között
élő szemekre álomképeit sepri
azok mintha álmában ámul az álom-
igazságtól tapasztalatként (át)élik
e délibáb valóságot
és csak zuhan és zuhan tömérdek léten
parányi csillagként egészen egyedül
ámító mélyeibe fagyott teleknek

# data[].attributes.attachment_link.description
Zenekari muzsika - az ember legmagasztosabb összjátéka Minden műalkotás közt legillanóbb a zenei hang. Talán éppen emiatt képes a legtitkosabb

# data[].attributes.headline
Vakák a Gendzsi regényből, Japán irodalom és a mulandóság, A búcsúvers ‒ dzsiszei, Basó

# data[].attributes.subject
Vakák a Gendzsi regényből, Japán irodalom és a mulandóság, A búcsúvers ‒ dzsiszei, Basó

# data[].attributes.body
FONTOS ZÁRÓJEL: a könyv jogellenesen került a forgalmazóhoz, nincs szerződése, jogdíjat nem fizet! :(

# data[].attributes.attachment_link.description
Keresés: a papagáj meséi - E-könyvek és e-könyv olvasók rendelése az Eletöltés webáruház felületén. Az áruházunkban továbbá még rengeteg hangoskönyv közül választhatsz. Nézd meg a hatalmas kínálatunkat és vásárolj tőlünk.

# data[].attributes.headline
Bánki Éva: Orpheusz szerelmei (Villányi G. András új könyvéről)

# data[].attributes.subject
Bánki Éva: Orpheusz szerelmei (Villányi G. András új könyvéről)

# data[].attributes.attachment_link.title
Bánki Éva: Orpheusz szerelmei (Villányi G. András új könyvéről)

# data[].attributes.attachment_link.description
„Kell egy kirabolt, elvesztegetett szerelem,a nő elsiratása, aki minden Orpheusznak meghal” Hogyan beszéljük el a történetünket? Egy szerelmi történet apropóján,

# data[].attributes.body
https://gyorimuhely.hu/2024-5-6/

Schuszter János esszéje Orpheusz szerelemeiről és VGA 9 verse e megkésett, de friss számban

# data[].attributes.body
http://www.barkaonline.hu/olvasonaplok/2631-tuekroezdesek

https://www.epa.hu/02900/02978/00040/pdf/EPA02978_muhely_2013_01_63-80.pdf

http://epa.niif.hu/03300/03335/00095/pdf/EPA03335_pannon_tukor_2013_1_076-080.pdf

# data[].attributes.attachment_link.description
„célja az volt, hogy elemeire bontsa a világot, és közben tudatosan szakadjon el a tudattól (Fodor György írása Villányi G. András Tükröződések című kötetéről)

# data[].attributes.body
Kelet-nyugati (tükör) átjáró - Juhász Attila recenziója 70.old.

# data[].attributes.headline
Papp Máté: Vaskori fényűzés (Villányi G. András Tükröződések című kötetéről)

# data[].attributes.subject
Papp Máté: Vaskori fényűzés (Villányi G. András Tükröződések című kötetéről)

# data[].attributes.attachment_link.title
Papp Máté: Vaskori fényűzés (Villányi G. András Tükröződések című kötetéről)

# data[].attributes.attachment_link.description
„…ez már az aranykorból a vaskorba csúszott ember alkonyérzete.” – olvasom Villányi G. András sorait hajnaltájt egy tizenkettedik századi esztétikai

# data[].attributes.body
Tagore-fordítások (friss!), ill. az Új Nautiluson csaknem az összes VGA-Dickinson és Wordsworth fordítás is elérhető.

# data[].attributes.attachment_link.title
Villányi G. András bejegyzései | ÚjNautilus

# data[].attributes.attachment_link.description
ELTE angol szakon végzett. Majd Japánban töltött öt évet, Basó haikuját, illetve Szaigjót a 12. századi buddhista szerzetes-költőt tanulmányozta a Kóbe Egyetemen, ahol MA-tézisét utóbbiból írta. Majd a „legnyugatibb" egyetemen Oxfordban folytatta Japanisztikai kutatásait. Verset és prózát ír, fordít japánból, angolból.

# data[].attributes.attachment_link.description
dokk.hu - Irodalmi Kikötő: vers, kritika, vélemény

# data[].attributes.attachment_link.title
Rabindranáth Tagore költeményei 2. - Villányi G. András - ÚjNautilus

# data[].attributes.attachment_link.description
Az örökkévalóság határán Hasztalan reményem őt keresi, szobám zugaiban sehol se’ lelheti. Otthonom keskeny s mi innét elveszett, visszakapni nem lehet. Ám a te kastélyod, ó uram, a végtelen; őt keresve, ajtódig kell térnem. Éji égboltod aranykupolája alá állok, mohó pillantásom arcodra emelem. Örökkévalóság határáig értem, hol semmi el nem vész, — sem remény, sem … Rabindranáth Tagore költeményei 2. bővebben... →

# data[].attributes.body
https://ujforras.hu/fustjelek-266-rabindranath-tagore-versei-villanyi-g-andras-forditasaban/#_ftn1

# data[].attributes.attachment_link.description
A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából