# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Львів

Основні дані

Країна

Україна

Область

Львівська область

Район

Львівський район

Код КАТОТТГ:

UA46060250010015970

Засноване

-[уточнити]

Перша згадка

1256 р.н.е [1]

Поділ міста

6 районів

Населення

▼ 717 273 (01.01.2022)[2]

Координати

49°50′33″ пн. ш. 24°01′56″ сх. д. H G O

Висота над рівнем моря

289 м (середня висота)
г. Високий Замок - 409 м

Міста-побратими

Вінніпег, Фрайбург, Рочдейл, Ряшів, Будапешт, Рішон-ле-Ціон, Брно, Краків, Перемишль, Новий Сад, Кутаїсі, Вроцлав, Лодзь, Люблін, Баня-Лука, Тбілісі, Вільнюс, Пловдів, Ченду

Номери автомобілів

BC , HC

Відстань

До станції

545 км

До Києва

- фізична

470 км

- залізницею

575 км

- автошляхами

545 км

Міська влада

Адреса

79008, м. Львів, пл. Ринок, 1
тел. +38 (032) 297-58-00

Вебсторінка

city-adm.lviv.ua

Львів у Вікісховищі

Львів (МФА: [ˈʎʋiu̯] ( прослухати)) - місто в Україні, адміністративний центр області, агломерації, району, міської громади, національно-культурний та освітньо-науковий осередок країни, великий промисловий центр і транспортний вузол, вважається столицею Галичини та центром Західної України. За кількістю населення - п'яте місто країни (717 273 станом на 01.01.2022)[2].

Історичний центр Львова занесено до списку Світової спадщини ЮНЕСКО. У місті розташована найбільша кількість пам'яток архітектури в Україні. 2009 року Львову надано звання Культурної столиці України. Місто періодично посідає чільні місця в рейтингах туристичної та інвестиційної привабливості.

У давнину зустрічалися варіанти назви Львігород (Lwihorod), Levenberg, Lemborg, Lemburg, Lemburga, Leonsburg, Lewensburg, Leontopolis, Leobios, civitas Leona, İli, İlibot, Litbon, Litbade.

Офіційно затвердженими символами Львова є герб, великий герб, хоругва Львівської міської ради (прапор міста) та логотип. Статут Львова символами міста визначає також назви чи зображення архітектурних та історичних пам'яток.

До основи сучасного герба Львова покладено герб із печатки міста з середини XIV ст. - кам'яна брама з трьома вежами, в отворі воріт якої крокує золотий лев. Великий герб Львова - це щит із гербом міста, увінчаний срібною міською короною з трьома зубцями, який тримають лев і давньоруський воїн. Прапором Львова є синє квадратне полотнище з зображенням міського герба, обрамлене лиштвою, що складається з жовтих та синіх рівнобедрених трикутників по краях. Логотипом Львова є зображення п'яти різнобарвних веж (зліва - направо): дзвіниці Вірменського собору, вежі Корнякта, міської ратуші, вежі Латинської катедри, дзвіниці монастиря Бернардинів та слоган "Львів відкритий для світу" під ними.

Де-факто девізом Львова сьогодні є гасло "Львів відкритий для світу", адже воно зображене на логотипі міста. На гербі 1936- 1939 років як девіз використовувався латинський вислів "Semper fidelis" ( Завжди вірний), проте після Другої світової війни він більше не вживався.

Львів отримував орден "За військову доброчесність", найвищу військову нагороду Польщі, та Орден Леніна, найвищу нагороду Радянського Союзу.

Розміщення та фізична географія

Місто лежить на відстані бл. 70 км від кордону з Польщею, на стику Львівського плато, горбкуватого Розточчя і низинної Надбужанської котловини. Через нього проходить пасмо пагорбів Головного європейського вододілу, який розмежовує річки Балтійського та Чорноморського басейнів (відповідно річок Західного Бугу та Дністра). Середня висота Львова над рівнем моря - 289 метрів. Найвища точка міста - гора Високий замок (413 м над рівнем моря). Історично Львів було збудовано на річці Полтві (притока Бугу), але в XIX столітті її пустили через головний міський колектор (під проспектами Шевченка, Свободи та Чорновола).

Львів має понад 20 парків і зелених зон, 2 ботанічні сади і 16 пам'яток природи. Два парки є пам'ятками садово-паркового мистецтва національного значення, один - місцевого. У міських межах розташований регіональний ландшафтний парк "Знесіння" - природоохоронна територія площею понад 300 га, яка має максимально наближену до природних умов екосистему.

У межах міста поширені верхньокрейдові, верхньоміоценові і четвертинні відклади:

Верхньокрейдові відклади представлені товщею маастрихтських світло-коричневих мергелів, потужністю близько 50 м. Ці відклади є регіональним водотривом.

Верхньоміоценові відклади представлені (знизу догори): миколаївськими пісками і пісковиками, товщею літотамнієвих вапняків із пропластками гіпсів. Ці відклади незгідно залягають на верхньокрейдових і переважно розвинуті на головному вододілі. Потужність верхньоміоценових відкладів сильно змінюється, а у багатьох місцях ці відклади повністю знищені дочетвертинною ерозією.

Четвертинні відклади представлені переважно дольдовиковим лесом, пісками, травертинами і постльодовиковими болотними суглинками і торфовищами в районі Білогорщі і долині Полтви.

У Львові поширені чорноземи, елювіальні і торфово-болотні ґрунти.

Львів характеризується найбільшою кількістю опадів і найнижчими літніми температурами серед усіх обласних центрів України, що спричинено чи не найменшою континентальністю місцевого клімату з-поміж великих міст України. У середньому за рік випадає 767 мм атмосферних опадів: найменше - в січні, найбільше - в липні. За рік у місті в середньому 174 дні з опадами. Через це місто часто називають "приреченим на дощ". Тема львівського дощу є популярною в місцевих художників, поетів і музикантів. Середня висота снігового покриву становить 7.8 см

Для всіх пір року характерні різкі перепади атмосферного тиску, температур і вологості повітря. Зими м'які - морози нижче −20 °C спостерігаються вкрай рідко. Стійкий сніжний покрив встановлюється не кожної зими. Весна прохолодна та дощова, заморозки і снігопади можливі до початку травня. Літо прохолодне. Звичайні літні полуденні температури в межах +20-25 °C, спека вище +30 °C спостерігається рідко. Влітку частими є грозові зливи і різкі перепади температур при проходженні атмосферних фронтів. При цьому майже щороку спостерігаються ураганні вітри, які призводять до повалення дерев, обриву ліній електропередач, невеликих руйнувань. Так, 2008 року, внаслідок буревію загинуло 4 людей. Осінь помірно тепла і суха. Тривалість вегетаційного періоду - 215 днів.

Мікроклімат центральної частини міста, яка розташована в улоговині, характеризується нижчими мінімальними та вищими максимальними температурами. Для підвищених околиць характерні сильні вітри.

Стан довкілля

З 90-х років XX століття, відколи у Львові спостерігається економічний спад, екологічна ситуація у місті покращилася. За цей період закрито низку великих промислових підприємств, унаслідок чого зменшилися і промислові викиди. Водночас низка природних чинників зумовлює тенденції до підвищення забруднення повітря, зокрема, у центральній частині Львова. У цій частині міста рельєф знижується і тому тут погана циркуляція повітря, це призводить до великої концентрації вуглекислого газу, оксидів азоту і сірки, цьому сприяє ще й інтенсивний автомобільний рух через історичний центр міста. Тому у безвітряну погоду в центрі Львова можливе утворення смогу. Загалом викиди автотранспорту до атмосфери становлять понад 50 % усіх викидів міста, близько 30 % припадає на теплоенергетику.

Згідно з моніторингом Державного управління охорони навколишнього природного середовища, у Львові розміщені два підприємства, які фігурують у рейтингу основних забруднювачів Львівської області - ВАТ "Львівський дослідний нафтомаслозавод" та ЛКП "Львівводоканал". 2001 року викиди шкідливих речовин до атмосфери стаціонарними джерелами забруднення становили 16,6 кг на 1 км². У Львові вироблялося 20 % забруднювальних речових області. Водночас, порівняно з іншими великими містами України, Львів в екологічному аспекті є відносно чистим містом.

Галицько-Волинське князівство

Археологічні розкопки свідчать, що територія сучасного міста була заселена ще у V столітті. Наприкінці X століття ці землі ввійшли до складу Русі, зокрема удільних Галицького, а з 1199 року - Галицько-Волинського князівств.

Засновником міста традиційно вважають короля Данила, який назвав укріплене поселення на честь свого сина Лева, хоча жодне джерело не дає підстав для такого твердження. Л. Войтович на основі білорусько-литовських літописів і авторів XVI-XVIII ст. стверджує, що місто заклав Лев Данилович. Місто розташувалося на межі належних Левові Перемишльського та Белзького князівств. Ярослав Ісаєвич припускає, що Данило Романович здійснював загальне керівництво будівництвом, а Лев Данилович керував роботами безпосередньо на місці. Л. Войтович зазначає, що Лев вже 1245 року у битві під Ярославом командував окремим полком, отже, мав власний уділ, у якому міг закладати міста й без дозволу батька. В "Енциклопедії українознавства" час заснування датують кінцем 1240-х або початком 1250-х. Краєзнавець Мечислав Орлович припускав, що місто засноване через цілковиту руйнацію княжого Галича монголо-татарами 1240 року, хоча Галич було зруйновано 1241 року.

1272 року син короля Лев I Данилович, який сприяв розвитку міста (зокрема, визначив для новоприбулих три дільниці: на сході - руську, на півночі - для вірмен для татар, на півдні - для юдеїв) переніс столицю Галицько-Волинської держави з Холма до Львова. Тут також, ймовірно, перебував фактичний осідок митрополитів Галицьких, настоятелів окремої митрополії Константинопольського патріархату, що існувала з перервами від 1303 до 1401 року.

Після смерті галицько-волинського князя Юрія II Болеслава 1340 року волинські бояри проголосили правителем Дмитра-Любарта Гедиміновича. Того ж року король Польщі Казимир ІІІ напав на Львівську і Перемишльську землі; між ним і Любартом почалася "Війна за галицько-волинську спадщину". У цих умовах місцеві бояри під проводом Дмитра Дедька взяли владу до своїх рук, спершу визнаючи зверхність Королівства Польського, а з 1341 року - сюзеренітет Дмитра-Любарта Гедиміновича. 1349 року, після смерті Дмитра Дедька, Казимир ІІІ удруге захопив Львів і спробував приєднати (за іншими даними приєднав) Галичину до Польщі на автономних правах.

1356 року король Казимир ІІІ здійснив повторну локацію міста, перемістивши новий центр на південь від первісного, княжого граду. Поруч із руським подолом запрошені королем будівничі за німецькими зразками звели нове готичне місто-фортецю, поділене на квартали, з Ринком посередині. Більшість його населення становили німці; українці-русини жили переважно в передмістях. Існували самоврядні вірменська і єврейська громади. 1356 року король Казимир ІІІ надав Львову "маґдебурзьке" право самоврядування. З часів Казимира і до початку 15 ст. карбував монети Львівський монетний двір.

1379 року Львів, що лежав на важливому відтинку Великого шовкового шляху з Криму до Німеччини, отримав "абсолютне право складу". Воно передбачало, що всі купці, які везли товари через місто, були зобов'язані впродовж двох тижнів виставляти свій крам на продаж у Львові, а вже потім могли їхати далі. Місто стало важливим ремісничим і торговельним центром. Відомими були ярмарки на день св. Аґнеси (21 січня) та св. Маргарити (13 липня), пізніше святоюрські.

1434 року автономія Галичини як Королівства Руського була скасована, а на більшості його земель утворено Руське воєводство з центром у Львові. У XV ст. Львів був Лемберґом: місто мало "німецьке обличчя", німецькою мовою "ґмінна рада" видавала ухвали, велися дискусії, виголошували промови в костелах. Полонізація міста почалася за правління двох останніх Ягеллонів.

Королівство польське та Річ Посполита

Через посилення експансії Османської імперії до Європи обсяги торгівлі через Львів значно зменшилися, що спричиняло збідніння міста. Падіння Константинополя сприяло появі в місті багатьох греків. Великим ударом стала пожежа 1527 року, найстрашніша в історії міста, коли готичний Львів вигорів дотла. Для відбудови були запрошені архітектори з Північної Італії, які застосовували ренесансний стиль. Торговельні шляхи занепали, тому відновлення економіки міста було пов'язане з розвитком місцевого виробництва. Основними продуктами експорту стали риба, віск та хутро, зокрема, соболі.

1578 року в урочистій обстановці Стефан Баторій підписав документ, яким створювалося козацьке реєстрове військо. З козацької сторони свою вірність засвідчила делегація старшини на чолі з Андрієм Лиханським. Фактично узаконювався новий юридичний стан - козацтво, що мало важливе значення в тогочасному суспільстві.

Готель "Жорж" і початок проспекту Шевченка на початку XX століття

Австро-Угорщина

1772 року внаслідок першого поділу Речі Посполитої Львів відійшов до складу Габсбурзької монархії, ставши столицею коронної провінції - Королівства Галичини і Лодомерії. Австрійська влада впорядкувала міське господарство, у 1777- 1820 роках було знесено міські мури, споруджувалися нові квартали у стилі класицизму. Під час австрійського панування в місті активно розвивалася наука і культура: було збудовано два великі театри, реорганізовано Університет і відкрито Політехніку, організовано видавничу справу, запроваджено вуличне освітлення, громадський транспорт, залізничне сполучення. У цей період у Львові було винайдено гас і гасову лампу, запущено першу в світі повітряну кулю на рідкому паливі, споруджено перший в Європі залізобетонний міст.

Українська революція

10 лютого 1918 р. в місті пройшла велика українська маніфестація на площі Ринок на честь укладення Берестейського мирного договору з УНР; з балкона "Просвіти" учасників привітав Кость Левицький, лунало "Вже воскресла Україна...". 12 лютого 1918 р. в залі "Української бесіди" відбулося зібрання української громадськості, де обговорили ставлення українців Львова до миру з УНР, схвалили: укладення миру між УНР та сусідами; повернення Холмщини, Підляшшя до Української держави; текст телеграми УЦР, Українській Раді Народних Міністрів, Українській Мировій Делегації. Радість українців Львова занепокоїла поляків (професорів, доцентів університету та інших), 14 лютого було підступно побито дружину четаря УСС Стефанію Новаківську. 3 березня 1918 року в місті відбулося "свято державності і миру" (віче) на підтримку дій уряду УНР, на якому були присутні близько 60 000 осіб./

Польська Республіка

Львів у складі міжвоєнної Польщі був великим культурним та науковим центром. Місто поповнилося новими районами ( Левандівка, Новий Львів, Персенківка, Нове Знесення та ін.). У Львові витворилася автохтонна міська вулична культура ( батяри, львівський шансон), з того часу з'явилася традиція називати Львів "маленьким Парижем". Більшість населення становили поляки 64 %; частка євреїв становила близько 25 %, українців - близько 7-9 % населення міста. Проти українців, як і по всій Галичині, проводилася дискримінаційна політика пацифікації, що породила спротив населення і виникнення українських радикальних партій, зокрема Організації українських націоналістів під проводом Євгена Коновальця. У цей період Львів стає центром українського визвольного руху і втримує цей статус до 1990-х років.

Радянський період

Унаслідок війни Львів упродовж 1946 року покинула більшість поляків, що населяли місто. Відбувся так званий обмін населенням із Польщею. На їхнє місце прибули українці зі Сходу, переселенці з Росії й російськомовні євреї. Проти УПА велася нещадна війна, що супроводжувалася жорстокими репресіями проти місцевого українського населення. 5 березня 1950 року Роман Шухевич загинув на конспіративній квартирі в околицях Львова у Білогорщі.

Радянська влада індустріалізувала Львів, звівши ряд промислових гігантів у місті. Сюди в 1950-х і особливо у 1960-х роках масово переселяються українці з навколишніх сіл. Було збудовано великі спальні райони, як-от Сихів, Рясне, Збоїща, на вулицях Любінській, Науковій, ін. У Львові вкотре змінилося населення. Тепер він став найбільшим україномовним містом (близько 80 % мешканців) і центром національно-визвольного руху, який привів до проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року.

Незалежна Україна

Кінець ХХ - початок ХХІ століття

Гарнізонний храм святих апостолів Петра і Павла

Львів'яни брали активну участь у Помаранчевій революції та Революції гідності. 1 грудня 2013 року на майдані перед пам'ятником Тарасові Шевченку - традиційному місці проведення міських мітингів - у вічі взяло участь понад 50 тисяч осіб. Львів збирав другі за чисельністю мітинги серед усіх міст України (після Києва).

Із 2006 року мером міста незмінно обирають Андрія Садового.

2016 року запущено трамвай на Сихів, що сполучив найбільший спальний район із центром міста. У 2010-х активно триває будівництво торгово-розважальних і житлових комплексів, старі промислові об'єкти переобладнують у відкриті багатофункціональні простори та офісні центри. Водночас, невирішеною залишається низка інфраструктурних і побутових проблем, наприклад, проблема переробки сміття після закриття Грибовицького сміттєзвалища.

Російсько-українська війна

Перед початком повномасштабного російського вторгнення в Україну, з міркувань безпеки, до Львова почали переміщуватися посольства та консульства різних країн, які повернулися до столиці лише влітку 2022 року. Зранку 18 березня 2022 року Львів вперше з початку російського вторгнення зазнав ракетного удару. Як повідомив голова Львівської ОДА Максим Козицький чотири ракети влучили в авіаремонтний завод, що біля Львівського аеродрому; ще дві ракети були збиті українськими ППО. Жертв немає, є один поранений. 26 березня о 20 годині був здійснений ще один ракетний обстріл по Львівському бронетанковому заводу, результатом якого стали досить серйозні руйнування. 18 квітня 2022 року черговий ракетний удар російської армії вбив сімох і поранив одинадцять мешканців Львова. 3 травня російська армія здійснила ракетний обстріл електропідстанцій, внаслідок чого 3 людини було поранено, а у місті відбулися короткочасні перебої електроенергії та водопостачання.

Унаслідок бойових дій, багато людей зі східної частини України були вимушені евакуюватися в більш безпечні регіони. Станом на 18 липня у Львові та області перебувало 244 151 вимушених переселенців. За час війни до Львова, станом на 29 квітня, було релоковано понад 100 підприємств з району ведення бойових дій. Також, до міста почалася евакуація закладів різних сфер діяльності, зокрема, у Львові перебували київські Центр дитячої кардіології і кардіохірургії та Музей науки та інші. У Львові свої зустрічі з українським президентом Володимиром Зеленським проводили генеральний секретар ООН Антоніу Гутерреш та президент Туреччини Реджеп Ердоган.

Адміністрація

Адміністративний поділ

До складу Львівської міської ради входять 64 депутати, яких обирає громада міста терміном на 5 років. З 2020 року у Львівській міській раді представлені 5 політичних партій: "Європейська Солідарність" (26 депутатів), "Самопоміч" (17), "Голос" (8), ВАРТА (7) та "Свобода" (6 депутатів).

Виконавчу владу очолює міський голова (мер) та Виконавчий комітет (Виконком), який складається з 6 членів. Йому підпорядковані 6 департаментів, кожен з яких відповідає за певну сферу міського життя: містобудування, економічну політику, фінансову політику, гуманітарну політику, житлове господарство та інфраструктуру, а також департамент розвитку. Сьомий департамент, "Адміністрація міського голови", забезпечує координацію дій виконавчої влади у місті. У кожному адміністративному районі органом виконавчої влади є районна адміністрація.

Мером Львова станом на 2022 рік є Андрій Садовий.

Відповідно до загальноукраїнских принципів організації судової влади, що діє за принципами інстанційності та територіальності, у Львові діє 6 районних судів загальної юриздикції і відповідно адміністративні та господарські суди західного регіону України. Також діє Львівський міський апеляційний суд загальної юрисдикції в межах міського судового округу та Західний апеляційний адміністративий та господарський суди.

Місто поділене на 56 поліцейських дільниць, які підпорядковуються Львівському міському управлінню УМВС України у Львівській області. У Львові діють слідчий ізолятор № 18 та виправна колонія № 30 (раніше діяла колонія № 48, - ліквідована).

Чисельність

Станом на 1 січня 2016 року населення Львова становило 728 350 містян. Населення Львова станом на 1 червня 2016 року становило 756,9 тис. осіб. Під час останнього перепису населення, який пройшов 2001 року, населення Львова становило 758 тисяч жителів; під час передостаннього перепису, 1989 року, - 815 тисяч.

За даними обласного управління статистики 51,8 % населення складають жінки, 48,2 % - чоловіки. Згідно з дослідженням Інституту розвитку міста, проведеним із червня по грудень 2011 року, 56 % львів'ян - віряни УГКЦ, 23 % - віряни УПЦ КП, 4 % - віряни УАПЦ, 2 % - вірні УПЦ (МП), ще 6 % - послідовники інших християнських конфесій.

Згідно з цим же дослідженням, 51 % львів'ян мають вищу освіту, 25 % - лише середню спеціальну освіту, 10 % мають лише середню освіту. 2000 року українською мовою в приватному спілкуванні послуговувались 79 % львів'ян, 20 % - російською.

Згідно з опитуванням, проведеним Міжнародним республіканським інститутом у квітні-травні 2023-го року, українською вдома розмовляли 96 % населення міста, російською - 3 % .

Найбільшу популярність серед львів'ян мають праві й, подекуди, центристські сили. Натомість ліві політичні партії не здобувають понад 10 % підтримки, однак це більше, ніж в інших виборчих округах Львівської області. На парламентських виборах 2007 року громадяни міста, що взяли участь у голосуванні, підтримали Блок Юлії Тимошенко (44 %), Блок "Наша Україна - Народна самооборона" (34 %), Партію регіонів (8 %) і Всеукраїнське об'єднання "Свобода" (8 %). На президентських виборах 2010 року у першому турі найбільшу підтримку виборців здобули Віктор Ющенко (31 %), Юлія Тимошенко (26 %), Арсеній Яценюк (11 %), Віктор Янукович (9 %) та Сергій Тігіпко (8 %); у другому турі 77 % громадян, які прийшли на дільниці, проголосували за Юлію Тимошенко, 15 % - за Віктора Януковича і 7 % не підтримали жодного кандидата.

2011 року у Львові було здійснено 6723 злочинів, або 88,4 на 10 тис. населення. Львів має найнижчий рівень злочинності серед українських міст з населенням понад 500 тисяч осіб.. 2005 року в органах внутрішніх справ зареєстровано 36 000 заяв громадян. 2006 року в місті зафіксовано 135 злочинів, здійснених неповнолітніми. У 2007 у Львові було зареєстровано 3 тисячі безхатченків.

Національний склад

Національний склад населення Львова станом на 2001 рік[79]

Згідно з останнім переписом населення, 2001 року, коли він проходив, українці становили 88,1 % населення міста. Найбільшою національною меншиною була російська (8,9 %), менш чисельними були польська (0,9 %), білоруська (0,4 %), єврейська (0,3 %) та вірменська (0,1 %). На інші національності припадало 1,3 %.

У місті діє ряд діаспорянських організацій. Російська меншина згуртовується довкола Російського товариства імені Пушкіна, яке діяло на базі Російського культурного центру до 2017 року. До 2020 року у середніх загальноосвітніх школах № 6, № 17, № 35, № 45, № 52 навчання велося російською мовою.

Польська громада згуртовується навколо Товариства польської культури Львівщини. До 2012 року видавалася "Gazeta Lwowska", що була однією з найстаріших польськомовних газет світу. Польською мовою ведеться викладання у середніх загальноосвітніх школах № 10 та № 24.

Життя інших національних меншин менш зорганізоване. Воно проходить навколо релігійних організацій, зокрема, євреї гуртуються навколо синагоги, вірмени - навколо Вірменської церкви.

Львів є найважливішим діловим центром Західної України. Станом на 1 січня 2011 року до економіки Львова було інвестовано 837,1 мільйонів доларів США, що становить майже дві третини від загального обсягу інвестицій до Львівської області. 2015 року у підприємства Львова було залучено 14,3 млн дол. США прямих іноземних інвестицій, що, втім, удвічі менше, ніж роком раніше (30,9 млн дол. в 2014). Станом на січень - вересень 2017 року, обсяг прямих іноземних інвестицій Львівщини становив 52,4 млн дол. США. За даними управління статистики, іноземний капітал був інвестований 31 країнами світу (найбільшими інвесторами з яких були партнери з Польщі - 47,7 %; Австралії - 11,3 %; Кіпру - 10,7 % та Нідерландів - 6 %)./ Загальний обсяг видатків міського бюджету Львова 2020 року встановлено в розмірі близько 11,655 млрд гривень.

Середня заробітна плата у Львові 2015 року у сфері бізнесу становила 7 041 грн, у бюджетній сфері - 4 175 грн. 1 лютого 2014 року зареєстроване безробіття становило 0,6 %. У вересні 2017 року середня номінальна заробітна плата одного штатного працівника становила 6784 грн, що на 41,0 % більше за показник вересня 2016 року.

У Львові працює 218 великих промислових підприємств, понад 40 комерційних банків, 4 біржі, 13 інвестиційних компаній, 80 страхових організацій, 24 лізингові фірми, 77 аудиторських фірм, майже 9 тисяч малих підприємств. Після розпаду Радянського Союзу в місті спостерігаються тенденції до закриття великих промислових підприємств, зокрема, через банкрутство, спричинене, подекуди, невдалою пострадянською приватизацією. Наприклад, у Львові базувалися Львівські авіалінії, однак з року в рік флот авіакомпанії зменшувався і зрештою вона була ліквідована. Натомість спостерігається розвиток туристичної галузі та галузі інформаційних технологій. Так, 1991 року провідне місце серед галузей промисловості займало машинобудування та металообробка. Натомість на початку XXI століття переважальною є харчова промисловість, частка якої вже 2001 року становила 39,4 %. Питома вага продукції машинобудування та металообробки склала 17,6 %, легкої промисловості - 6,2 %, хімічної та нафтохімічної - 6,0 %, енергетики - 4,9 %, промисловості будматеріалів - 5,5 %. У місті сконцентровано 95 % загальнодержавного виробництва освітлювальних ламп, 100 % виробництва автонавантажувачів, 11 % виробництва автобусів.

Основні промислові підприємства:

Загальний обсяг реалізованої промислової продукції в місті 2015 року склав 24,2 млрд гривень, що на 39 % більше, ніж роком раніше (14,6 млрд грн в 2014).

Місто залишається великим бізнес-центром між Варшавою та Києвом. Згідно зі Стратегією економічного розвитку Львова до 2025 року передбачається, що основними галузями економіки міста мають стати туризм та інформаційні технології, пріоритетним також є сфера бізнес-послуг та логістики. Так, наприклад, у Львові розміщений сервісний центр Nestlé, з якого керуються підрозділи компанії в 20 країнах Центральної та Східної Європи. У 2016 було відкрито Глобальний сервісний центр VimpelCom, який обслуговує операції з фінансів, закупівель і HR-процесів у восьми країнах присутності компанії. У 2018 у Львові був відкритий Центр надання послуг PricewaterhouseCoopers який надає консультаційні та аудиторські послуги в країнах Центральної і Східної Європи.

2009 року KPMG, одна з найвідоміших міжнародних аудиторських компаній, внесла Львів до списку 30 міст світу з найбільшим потенціалом розвитку інформаційних технологій. У місті станом на грудень 2015 року діяло 192 IT-компанії, з яких: 4 великі (понад 400 працівників), 16 середніх (150-300 працівників), 97 малих (10-110 працівників) та 70 мікро-компаній (3-7 працівників). Серед найбільших є такі: SoftServe, ELEKS, GlobalLogic, Ciklum, EPAM, N-iX, Lohika, Sigma Sofware, Symphony Solutions, Perfectial, CoreValue та інші. Оборот ІТ-галузі Львова 2015 року склав 300 млн $. Щорічний прогнозований приріст у галузі складає 20 %. Близько 50 % IT-послуг експортується на ринок США, 37 % до країн Європи, решта до інших країн світу. У цій галузі було зайнято близько 15 тис. спеціалістів. Середня заробітна плата в 10 найбільших IT-компаній Львова 2015 року становила 28 тис. грн. За даними дослідження економічного ефекту IT-ринку Львова, реалізованого та оприлюдненого Львівським ІТ Кластером та соціологічною агенцією Фарма, станом на 2017 у Львові функціонує 257 ІT-компанії, у яких працевлаштовано близько 17 тис. спеціалістів. Економічний ефект від ІТ-індустрії Львова складає 734 млн доларів США. 2017 року львівська компанія N-iX стала першою українською компанією, яка ввійшла в міжнародний рейтинг найбільших і найприбутковіших IT-компаній Software 500. У 2018 у Львові почалося будівництво першого IT-парку в Україні, у якому буде зайнято близько 10 тис. спеціалістів.

Туризм у Львові

2008 року британська газета "The Times" у рейтингу міст Європи, які найкраще відвідати у вихідні, третє місце віддала Львову. У червні 2013 року сайт VirtualTourist на основі відгуків туристів відніс Львів на перше місце в рейтингу міст Європи, куди треба їхати негайно. Місто є національним лідером зі зростання кількості туристів. Так, за 2008- 09 роки їх кількість зросла на 40 %, за рік місто відвідує близько 2 мільйонів осіб. У Львові розвивається як міжнародний, так і внутрішній туризм. За підрахунками в середньому за день іноземний турист витрачає у місті 172 євро, український - 94 євро. 2018 року, Львів єдиний з українських міст увійшов в рейтинг 100 найпопулярніших серед туристів міст у світі за версією британської аналітичної компанії Euromonitor. За даними компанії, Львів за рік відвідало 2,7 млн туристів, за цим показником він зайняв 80 місце у рейтингу, обійшовши такі міста як Тель-Авів, Франкфурт, Стокгольм, Ніцца, Ріо-де-Жанейро, Абу-Дабі, Порту, Доха.

За даними дослідження проведеного компанією Ernst & Young 2015 року, Львів названий найпривабливішим містом в Україні для професійної діяльності. Сюди хотіли б переїхати 71 % опитаних респондентів.

Міжнародне рейтингове агентство Fitch Ratings підтвердило довгостроковий рейтинг дефолту Львова в іноземній і національній валютах (РДЕ) на рівні "В-", прогноз за рейтингами "стабільний".

Інфраструктура

Сфера послуг

Станом на 1 січня 2010 року у Львові налічується 7 чотиризіркових, 8 тризіркових та 16 інших готелів. У місті також діє 11 гостелів. Львів відомий своїми кав'ярнями, цукернями та рестораціями. Загалом у місті нараховується 822 об'єкти ресторанного бізнесу. Найвідомішими з-поміж них є: "Віденська кава", "Дзиґа", "Італійський дворик", "Кабінет", "Хмільний дім Роберта Домса", заклади мережі "!ФЕСТ": "Криївка", "Мазох-café", жидівська кнайпа "Під Золотою Розою" та інші. Усі вони об'єднані до Гільдії рестораторів Львова. Також тут представленні такі мережі харчування: McDonald's, Пузата хата, ЯпонаХата, Піца Челентано тощо.

У Львові розташовано 1 703 об'єкти роздрібної торгівлі, зокрема 1 232 крамниці, з яких: 501 - продовольча, 731 - непродовольча, 363 - аптеки. Упродовж останніх років у місті були відкриті одразу три великі торгово-розважальні центри: King Cross Leopolis (2010), Forum Lviv (2015) та Victoria Gardens (2016). У Львові присутні як деякі європейські, так і майже всі національні мережі супермаркетів; великою популярністю користуються місцеві мережі: "Арсен", "Рукавичка", "Сільпо" та інші. Найбільші міські базари - "Південний", "Краківський" та "Привокзальний". До послуг туристів у центрі міста діє сувенірний базар "Вернісаж". У Львові розміщена 81 АЗС. Свої відділення у місті мають близько 50 банків. Медичні послуги надає 31 лікарня. З них: 11 - міські; 19 - обласні та відомчі, 1 - приватна.

2009-го та 2016-го часопис "Фокус" називав Львів найкомфортнішим для життя серед українських міст.

Комунальне господарство

Міським монополістом із послуг водопостачання та водовідведення є комунальне підприємство "Львівводоканал". Вода для Львова видобувається зі 180 артезіанських свердловин, об'єднаних до 17 водозборів, розташованих на території Львівської області. Загальна довжина магістральних водогонів, які сполучають свердловини з містом, перевищує 600 км, міські водопровідні мережі мають довжину 1 100 км. Забезпечення Львова водою здавна було однією з найбільших проблем міста, розташованого на вододілі. Перший водогін було збудовано у XIV столітті, але ще на початку 2000-х більшість львів'ян мала воду лише 6 годин на добу, 29 грудня 2009 року у Львові було запроваджено цілодобове водопостачання. Попри те, що вода, яка постачається до міста, має артезіанське походження, її якість треба покращити, адже водогони перебувають не в найкращому стані - труби кородують.

Вуличне освітлення здійснюється у Львові комунальним підприємством "Львівсвітло". Освітлено 95 % магістральних вулиць та 85 % міжквартальних, тривають роботи з капітального ремонту зовнішнього освітлення. Постачання електроенергії міським споживачам здійснює ВАТ "Львівобленерго". Постачання теплової енергії здійснюють комунальні підприємства "Львівтеплоенерго" ( Галицький, Франківський, Шевченківський, Личаківський, Сихівський райони) та "Залізничнетеплоенерго" ( Залізничний район). На їхньому балансі перебуває 2 ТЕЦ, 146 котелень, 164 центральних теплових пункти, 540 км теплових мереж.

Проблемним для Львова є вивезення сміття, яке здійснюється комунальним підприємством "Збиранка" на Львівське сміттєзвалище, розташоване на території Жовківського району. Сміттєзвалище, яке експлуатується з 1959 року, без проєкту, планували закрити ще 1 січня 2006 року. Його робота викликає протести мешканців навколишніх сіл, які вимагають закрити сміттєзвалище, а його територію оголосити зоною надзвичайної екологічної ситуації. Наразі, Грибовицьке сміттєзвалище закрите, планується будівництво сміттєпереробного заводу.

Експлуатацію багатоквартирних житлових будинків та прибудинкових територій здійснює 54 комунальні підприємства ("ЖЕКи"). Разом із цим, міська рада пропагує створення Об'єднань співвласників багатоквартирних будинків (ОСББ), яких у Львові понад 250.

2007 року у Львові, вперше в Україні, з'явився безкоштовний публічний бездротовий інтернет Wi-Fi. Сьогодні ним покриті площа Ринок, проспект Свободи, площі Міцкевича та Галицька, Бернарденґаден. Послуги пошти надає національний монополіст "Укрпошта", фіксованого телефонного зв'язку - "Укртелеком". У Львові розташовано 53 поштових відділення. Поштові індекси міста - 79000 - 79090; телефонний код - +38032. Усі міські телефонні номери семизначні. У місті представлені всі національні оператори мобільного зв'язку стандартів GSM, CDMA та UMTS.

У часи середньовіччя через місто пролягали важливі шляхи:

З півдня до Львова пролягали:

"Волоський шлях" - через Ясси, Коломию, Галич; входив до міста теперішньою вул. Зеленою

"Угорський шлях" - через Лавочне, Славсько, Стрий; вів до старого Львова через Галицьку браму.

Львів є одним з найважливіших транспортних вузлів України. Через місто проходять європейські , , та міжнародні автошляхи , , та , які з'єднують Львів з Києвом, Будапештом, Варшавою та Краковом, національні автошляхи , і , якими Львів з'єднаний з іншими містами Західної України. Транзитні автомобільні потоки оминають місто об'їзною дорогою, проте це не вирішує внутрішньоміських транспортних проблем. Вони спричинені передусім автомобільними заторами та незадовільним станом дорожнього покриття. Це пов'язано зі стрімким збільшенням кількості автомобілів, вузькістю вулиць у центральній частині міста та складністю рельєфу, який зумовлює проходження основних транспортних потоків через центр Львова. Однією з причин заторів є недостатня кількість паркомісць, зокрема багаторівневих.

Трамвай Електрон T5L64 на вулиці Франка

Сучасний Львів є важливим залізничним вузлом, через який відбувається сполучення західних областей України ( Чернівецької, Івано-Франківської та Закарпатської) з іншою частиною держави. У напрямках старих середньовічних шляхів від Львова розходилися залізниці, побудовані перед Першою світовою війною. Через Львів також проходить значна частина залізничних шляхів, що з'єднують Україну з Європою. У 2010-х роках планується втілення проєкту "Євроколія", суть якого зводиться до сполучення Львова з Польщею залізничною лінією з шириною колії 1435 мм, що дозволить інтегрувати місто до європейської мережі швидкісних залізниць. У Львові розміщена штаб-квартира Львівської залізниці - найстаршої та однієї з найбільших складових Державної адміністрації залізничного транспорту України. Львівський головний залізничний вокзал є її основними воротами.

Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького, розташований усього за 6 км від центру міста, сполучає Львів із найбільшими містами України, Польщі, Італії, Ізраїлю, Німеччини, Іспанії, Великої Британії, Данії та Туреччини (2014 року було скасовано усі рейси з Росією). Пасажиропотік львівського аеропорту, станом на 2017 рік, становив 1.080.000 осіб, 2018 року пасажиропотік становив 1.597.700 осіб. Станом на 2 грудня 2019 року пасажиропотік аеропорту становить 2.044.500 осіб.

У Львові є 4 види громадського транспорту: трамвай, тролейбус, автобус, маршрутне таксі. На останніх двох припадає 64 % пасажирських перевезень. Вартість проїзду в трамваях та тролейбусах становить 7 гривень загальний квиток та 3,50 гривні - пільговий, в автобусах та маршрутних таксі 7 гривень. У грудні 2009 був запущений міський рейковий автобус, однак після шести місяців роботи був закритий через нерентабельність. Сьогодні реалізовано масштабний проєкт "трамваю на Сихів". Перший такий було запущено 17 листопада 2016 року. З 1 липня 2015 року у місті діють нічні автобуси.

Освіта і наука

Станом на початок 2010 року у Львові діє 96 дошкільних навчальних закладів ( дитячих садочків), проте їх явно мало - лише 59 % дітей у місті мають доступ до дошкільної освіти. Батькам доводиться ставати в чергу, аби записати дитину до дошкільного закладу, на 100 місць претендує 143 дитини. Це пов'язано з тим, що у кризові 1990-ті окремі дитячі групи і, навіть, цілі садочки закривалися, натомість приміщення продавалися чи передавалися в оренду, що призвело до значного скорочення вільних місць у дошкільних навчальних закладах. Попри те, що відкриваються нові групи ( 2009 року, наприклад, було відкрито 11 груп), проблема стає дедалі актуальнішою, адже у Львові спостерігається збільшення рівня народжуваності.

У місті діють 143 середні навчальні заклади (школи, гімназії та ліцеї). Усі вони забезпечені комп'ютерними класами, деякі школи мають плавальні басейни. Діє також 24 середні спеціальні навчальні заклади ( технікуми, коледжі, училища) та 30 закладів вищої освіти.

Вища школа має у Львові давні традиції. Так, у місті засновано перший в Україні університет та перший у Східній Європі виш технічного спрямування. Львівський університет Франка та Університет "Львівська Політехніка" є одними з найкращих закладів вищої освіти країни та періодично займають чільні місця в національних рейтингах. Заклади вищої освіти, як-от Національний лісотехнічний університет, Українська академія друкарства, Національна академія мистецтв не мають аналогів в Україні. Серед інших львівських вишів, найвідомішими є Український католицький університет, Музична академія імені Лисенка, Національний медичний університет, Національний університет ветеринарної медицини.

Львів є давнім науковим центром. Тут було винайдено гас, вперше у світі виготовлено вакцину проти висипного тифу. Під керівництвом Стефана Банаха в місті діяла всесвітньо відома Львівська математична школа. У Львові розроблялося програмне забезпечення для місяцехода, міжпланетних апаратів програми "Венера", першого орбітального корабля багаторазового використання "Буран". Сьогодні тут діє 8 установ Національної академії наук України; за їхньою кількістю місто займає друге місце поруч з Харковом. Львів є основним центром діяльності Наукового товариства імені Шевченка - першої в Україні суспільної академії. Загалом, у місті розташовано ще близько 40 науково-дослідних та проєктно-конструкторських інститутів.

Засоби масової інформації

Телебачення

FM-радіостанції

На території міста в межах радіочастот FM-діапазону своє мовлення проводять 17 всеукраїнських та регіональних радіостанцій:

УКХ-радіостанції

Музика, театр і кіно

У Львові діє 7 кінотеатрів: "Планета кіно", "Кінопалац", "Копернік", "Центр Довженка", "Львів", "Сокіл" та "Київ". Перший належить мережі "Планета кіно IMAX", три наступних входять до мережі "Кінопалац", натомість три останні є власністю держави. Завершено реконструкцію "Соколу", щодо "Львова" почалися обговорення відносно реконструкції. Однак через брак фінансування починаючи з 1990-х років багато кінотеатрів було ліквідовано. Також у місті діє перший в Україні автомобільний кінотеатр "Кінопарк". Разом із цим, Львів часто стає знімальним майданчиком: місто "грає роль" європейських столиць, де вартість зйомок значно дорожча. Щороку у Львові проходять фестивалі "Wiz-Art" (фестиваль короткометражних фільмів) та "Кінолев" (фестиваль "незалежного кіно"). Зі Львова походять відомі актори Пол Муні, Лео Фукс, Берта Каліч та інші.

Основними осередками музичного життя міста є театр опери та балету, філармонія і будинок органної музики, де міститься найбільший в Україні орган. У Львові поки немає повноцінного концертного залу, нерідко концерти відбуваються в державному цирку або в критому велотреку при стадіоні СКА. Щороку у Львові проходить безліч музичних фестивалів: "Свято музики у Львові", "Велика коляда" ( колядки), "Флюгери Львова" ( етно- джаз), "Віртуози" ( класична музика), "Львів Стародавній" (фестиваль середньовічної культури), "Діапазон" ( органна музика), "Етновир" ( етно), "Контрасти" (сучасна класична музика), фестиваль давньої музики, Jazz Bez і Leopolis Jazz Fest (джаз), Stare Misto (рок), "Українська пісня".

Львівщина дала початок багатьом відомим гуртам, як-от "Океан Ельзи", "Скрябін", "Піккардійська терція", "Плач Єремії", "Мері", "Оратанія", "Механічний апельсин", ROCKOKO та інші.

Музеї та картинні галереї

Для відвідувачів у місті відкриті двері понад 40 музеїв. Серед них: Львівський історичний музей, другий за розмірами історичний музей України; Національний музей, одна з найвизначніших в Україні скарбниць українського мистецтва, заснована митрополитом Шептицьким; Львівська галерея мистецтв, один з найбагатших музеїв України, у минулому очолюваний відомим мистецтвознавцем Борисом Возницьким; Етнографічний музей, єдиний такого типу в Україні; Національний меморіал "Тюрма на Лонцького", перша в Україні в'язниця- музей. Популярними серед туристів є також "Шевченківський гай", Аптека-музей, "Арсенал", Палац Потоцьких та інші. У Львові також багато галузевих музеїв, як, наприклад, музеї пива, пошти, друкарства, скла, релігії тощо. Є також певна кількість меморіальних будинків-музеїв, присвячених видатним мешканцям міста. Природознавчий музей, який володіє однією з найбагатших у Східній Європі експозицій, сьогодні закритий на реконструкцію.

Загалом, музейні фонди Львова нараховують 36,5 тисяч експонатів, 2009 року музеї міста відвідало 366,5 тисяч осіб.

У листопаді 2020 року у Львові відкрили Львівський муніципальний мистецький центр - першу міську інституцію, створену на кошти з міського бюджету та націлену на втілення проєктів у сфері сучасного мистецтва.

Література

Львів є центром одного з найрелігійніших регіонів України. Так, упродовж 1960- 1980-х років у Львові та області, з населенням 0,8 % від загального населення СРСР, було понад 10 % усіх діючих культових споруд. Сьогодні місто є центром єпархій Української греко-католицької церкви, Православної церкви України, Української православної церкви (Московського патріархату), Римо-католицької церкви та Вірменської апостольської церкви. У Львові розміщений управлінський центр Римо-католицької церкви в Україні. Тут діє Українська автономна православна церква Львова - нечисленна православна юрисдикція, не визнана Вселенською Церквою. Крім того, у місті діють протестантські, юдаїстські та мусульманські громади.

Львівська кухня є унікальною через свою заплутану та драматичну історію, вона увібрала в себе риси української, австрійської, німецької, польської, угорської, єврейської, вірменської та інших народів. Одним із символів західноукраїнського частування є львівський сирник. Легендарна галицька кулінарка Дарія Цвєк опублікувала в середині минулого століття рецепти сирника у різних варіаціях і зробила його відомим в Україні. Нині існує більше 32 варіацій львівського сирника. Його готують із лимонною цедрою, маком, кокосовою стружкою, горіхами і навіть яблуками. Проте незмінними залишаються жирний домашній сир, якісне вершкове масло і домашні яйця.

Давньою міською традицією є споживання кави. "Львівський культ кави" широко відомий за межами міста. Вважається, що кожен "правдивий львів'янин" має принаймні раз на день пити каву. В центрі міста безліч кав'ярень, якими прокладені численні туристичні маршрути; щороку проводиться міське свято "На каву до Львова", на якому визначають найкращу кав'ярню міста.

Іншим продуктом, з яким часто ідентифікують Львів, вважається шоколад. Місцеві жителі називають його "чоколяда". Щороку в місті проводяться Свято шоколаду, Свято сиру і вина.

Львів - споконвічне місто українсько-польського прикордоння, у якому століттями змішувалися традиції, культури і мови. Так, унаслідок взаємних запозичень, наприкінці XIX століття у міському середовищі сформувалася львівська ґвара - говір, що утворився внаслідок змішання української і польської мов з вкрапленнями німецької та єврейської лексики. На думку деяких дослідників, вона є складовою південнокреського діалекту польської мови, інші вважають її одним з варіантів балаку. У другій половині XX століття ґвара вийшла з широкого вжитку, однак багато слів досі побутують серед львів'ян. Останнім часом деякі інституції ( Львівська міська рада, часопис "Ї") докладають зусиль для її певного відродження.

Наприкінці XIX - на початку XX століття розповсюдженою у Львові була субкультура батярів - авантюристів і гульвіс, які з часом набули кумедних рис. Вона стала причиною формування міського фольклору, який іще називають батярським. Львівський міський фольклор ув основному складає батярські пісні (найвідоміша - неофіційний гімн міста "Тільку ві Львові") і легенди (видані в численних збірниках; найвідоміші серед них - "Легенди Львова" Юрія Винничука і "Легенди старого Львова" Ілька Лемка). З 2000-х років для відродження батярських традицій у Львові щорічно, 1 травня, проводять День батяра.

Львівська кава

Вважається, що жителі Львова мають праві погляди, а місто є "твердинею націоналізму". Разом із тим, зі Львова вийшло багато українських політиків, які вчинили значний вплив на сучасну політичну ситуацію в державі. Це В'ячеслав Чорновіл, Ірина Калинець, Богдан Горинь, Михайло Горинь, Левко Лук'яненко, Юрій Луценко, Василь Куйбіда, Тарас Чорновіл, Олег Тягнибок, Ганна Герман та інші. Свого часу в місті жили президент Монголії Цахіагійн Елбегдорж та один з лідерів російської опозиції Григорій Явлінський. З містом пов'язані життя історичних політичних діячів: Богдана Хмельницького, Романа Шухевича, Степана Бандери, Симона Візенталя, Якова Розенфельда, Мухаммеда Асада, Казимира Бартеля.

Особливим є святкування Різдва у Львові, під час якого в місті відбувається різдвяний ярмарок, встановлюється шопка та дідух, відбуваються народні гуляння, виступи вертепів та парад звіздарів, фестиваль "Велика коляда" і Свято пампуха.

Архітектура

В архітектурі Львова, яка не сильно постраждала під час війн XX століття, відображено багато європейських стилів та напрямків, що відповідають різним історичним епохам. Після пожеж 1527 і 1556 року практично не залишилося слідів готичного Львова, проте добре представлено такі епохи: ренесанс, бароко, класицизм. Характерним для Львова став стиль сецесії, трапляються споруди в стилях ар-деко і берлінський модерн.

У місті встановлено більше півсотні пам'ятників: військових обелісків та меморіалів, монументів національним героям і визначним подіям, видатним жителям міста та регіону.

Центр імені Митрополита Андрея Шептицького, номінований на Премію Міс ван дер Рое[165]

У Львові розташовано найбільше пам'яток архітектури серед усіх українських міст. Переважна їх більшість сконцентрована в історичному центрі, який занесено до списку Світової спадщини ЮНЕСКО. Серед найвизначніших архітектурних пам'яток міста Ратуша, ансамбль площі Ринок, Чорна кам'яниця, Палац Корнякта, колишній Домініканський костел, комплекс Успенської церкви, Королівський арсенал, Порохова вежа, Міський арсенал, монастир Бернардинів, Латинська катедра, Собор святого Юра, Костел святої Ольги і Єлизавети, Залізничний вокзал, Університет Франка, Оперний театр, Театр Марії Заньковецької, Преображенська церква, Вірменська церква, Монастир святого Онуфрія, Церква Святої Параскеви П'ятниці та інші.

З 1990-х років значно знизилися темпи будівництва. Так, 1990 року було здано 369 тисяч квадратних метрів житла, 1995 року - 90 тисяч квадратних метрів, а в 2000-ому - 96 тисяч квадратних метрів житлової площі. Починаючи з 2003 року темпи будівництва поступово нарощуються. 2005 року було здано 158,7 тисяч кв. метрів житлової площі, 2009 року - 187,2 тисяч кв. метрів, а 2012 року - 242,5 тисяч кв.метрів житла.

Спорт у Львові має давню історію: у місті відбулися перші на території сучасної України футбольний ( 1894) та хокейний ( 1905) матчі. У той час, коли в Російській імперії та СРСР спорт лише поширювався, на теренах Австро-Угорщини, а потім Польщі регулярно проводили міжнародні змагання та турніри. У 1930-х рр. проводилися Рівнинні перегони Краків-Львів. 4 вересня 1931 року у Львові відбувся перший конгрес ФІТА - Міжнародної федерації стрільби з лука. У серпні-вересні того ж року Львів прийняв перший чемпіонат світу і Європи зі стрільби з лука. Львівський хокейний голкіпер Микола Скрипій одним з перших в історії почав використовувати захисну маску для обличчя - ще 1933 року. Він сконструював її з військового шолома, причепивши спереду дротяну маску. Львівська футбольна команда "Погонь" 5 разів вигравала чемпіонат Польщі з футболу, національна збірна Польщі деякі ігри проводила у місті Лева, за національну команду регулярно грали гравці із львівських клубів.

Також у Львові з 2012 року у рамках чемпіонату України Української Ліги Американського Футболу ULAF грає команда з американського футболу Львівські Леви, а гравці клубу регулярно викликаються на матчі збірної України з американського футболу.

Головною спортивною спорудою Львова є стадіон "Арена Львів". Окрім того, у місті функціонують стадіони "Україна", "СКА", "Скіф", "Юність" та інші. У Львові знаходиться також єдиний в Україні критий велотрек - Велотрек СКА.

Львів є одним з лідерів українського футзалу - у сезонах 2006/07, 2011/12 та 2015/16 чемпіоном України ставала "Енергія", а в першостях 2008/09 та 2009/10 переміг "Тайм". Жіночий гандбольний клуб "Галичанка" починаючи із сезону 2001-2002 років перебуває у чільній трійці вищої ліги чемпіонату України. Також, є дворазовим чемпіоном (2015, 2016) і п'ятиразовим срібним призером (2005, 2007, 2008, 2013, 2014). У вищих лігах національних чемпіонатів Львів також представляють баскетбольний клуб "Політехніка-Галичина", ватерпольний клуб "Динамо" та волейбольний клуб "Львів".

Львівська шахова школа за радянських часів була однією з найвідоміших у СРСР і дотепер залишилася серед провідних шахових центрів України. Серед найвідоміших гросмейстерів міста Степан Попель, Леонід Штейн, Олександр Бєлявський, Андрій Волокітін, Василь Іванчук та інші. Відомими є також львівські лукова, регбійна, спідвейна та велотрекова школи.

Львів мав приймати Чемпіонат Європи з баскетболу 2015 року, однак через ситуацію в країні від проведення вирішили відмовитися. Натомість надано пріоритетне право проведення Європейського чемпіонату 2017 року. Уряд України мав намір висунути кандидатуру Львова на проведення Зимових Олімпійських ігор 2022 року.

Міжнародна співпраця

Міста-партнери:

Кобе, Японія (2023)[181]

Також у Львові функціонують представництво ОБСЄ, Консультативна місія Європейського Союзу (КМЄС), представництво ЄБРР, Альянс Франсез, Австрійський центр, Goethe-Institute, GIZ ( Німецьке товариство міжнародного співробітництва).

Львів є членом організацій "Eurocities", "European Cities Marketing", OWHC ( Організації міст світової спадщини) та "Energie-Cites".

Панорами Львова

Відомі особистості

Народилися

Юзеф Бем - полководець, польський й угорський національний герой.

Герман Авербах - польський математик єврейського походження.

Грушевський Михайло Сергійович - український історик, політичний діяч, перший керівник УНР.

Рудольф Вайгль - вчений, винайшов вакцину від тифу.

Вакарчук Іван Олександрович - фізик, міністр освіти і науки України.

Іванчук Василь Михайлович - український шахіст, гросмейстер.

Вакарчук Святослав Іванович - композитор, поет, співак, політик.

Коновалець Євген Михайлович - український політичний та військовий діяч.

Крушельницька Соломія Амвросіївна - українська оперна співачка.

Йосип Сліпий - український церковний діяч, єпископ УГКЦ, кардинал католицької церкви.

Франко Іван Якович - поет, письменник, науковець, громадський діяч.

Чорновіл В'ячеслав Максимович - політик, публіцист, політичний в'язень.

Андрей Шептицький - митрополит УГКЦ.

Шухевич Роман Осипович - український політичний та військовий діяч, командувач УПА.

1. Статистичний збірник "Чисельність наявного населення України" на 1 січня 2022 року (PDF)

2. Lwów // Starożytna Polska pod względem historycznym, jeograficznym i statystycznym opisana [Архівовано 27 лютого 2019 у Wayback Machine.]. - Warszawa : nakład i druk S. Orgelbranda, 1845. - Т. ІІ. - Cz. 2. - S. 551-552. (пол.)

3. себто, опади присутні 47 % днів у році - майже через день

4. Екологічна ситуація в області. [Архівовано 26 липня 2011 у Wayback Machine.] Комітет екологічного порятунку України

5. Передмова // Історія Львова. У трьох томах / Я. Ісаєвич, М. Литвин, Ф. Стеблій. - Львів : Центр Європи, 2006. - Т. 1. - С. 7. - ISBN 978-966-7022-59-4.

6. Ісаєвич Я. Як виникло місто під назвою Львів // Львів. Історичні нариси. - Львів, 1996. - С. 16-18.

7. Баран В. Галич давній // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2004. - Т. 2 : Г - Д. - С. 335. - 518 с. : іл. - ISBN 966-00-0405-2.

8. Львів... - С. 1408.

9. у другій половині; Осіпян О. Запрошення вірмен до Львова Галицькими князями Данилом та Левом Даниловичем у "Topografia civitas Leopolitanae" Іоганна Алембека: особливості ренесансного історієписання // Український історичний журнал. - К., 2012. - № 6 (507) (лист.-груд.). - С. 149. - ISSN 0130-5247.

10. Orłowicz M. Ilustrowany przewodnik po Lwowie... - S. 18.

11. Kiryk F. Odrowąż Andrzej // Polski Słownik Biograficzny. - Wrocław - Warszawa - Kraków - Gdańsk, 1978. - T. ХХІІІ/3, zeszyt 98. - S. 542. (пол.)

12. Криштоф Косинський // Володарі гетьманської булави: Історичні портрети / Автор передмови В. А. Смолій. - К.: Варта, 1994. - С. 28. - ISBN 5-203-01639-9.

13. Історія ЗУНР. - Львів: Інститут українознавства НАНУ; видавнича фірма "Олір", 1995. - С. 21-23. - ISBN 5-7707-7867-9.

14. Львів обстріляли з Чорного моря, є постраждалий. Українська правда (укр.). Архів оригіналу за 18 березня 2022.

15. Помилка цитування: Неправильний виклик тегу <ref>: для виносок під назвою свіже населення не вказано текст

16. подано кандидатів, які здобули підтримку у жителів Львова, більшу за 3 %

17. За даними Всеукраїнського перепису населення у 2001 році; дані без врахування населення інших населених пунктів, що підпорядковуються Львівській міській раді: Винник Брюховичів і Рудного

18. Обсяг реалізованої промислової продукції за основними видами діяльності у місті Львові за 2015 рік[Архівовано 14 березня 2016 у Wayback Machine.] Держстат України у Львівській області, 02.02.2016

19. ПОВІДОМЛЕННЯ ПРО СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНЕ СТАНОВИЩЕ МІСТА ЛЬВОВА У СІЧНІ 2015 РОКУ [Архівовано 14 березня 2016 у Wayback Machine.] Головне управління статистики у Львівській області

20. Дослідження ІТ-ринку Львова (21 Грудень 2015). Архів оригіналу за 10 березня 2016.

21. Українська IT-компанія увійшла до 500 найбільших у світі розробників програмного забезпечення. ТСН.ua (укр.). 23 листопада 2017. Архів оригіналу за 22 травня 2018.

22. Томін Ю., Романишин Ю., Коритко Р., Паращак І. Перша колія: до 150-річчя Львівської залізниці. - Львів: ТзОВ "Західноукраїнський Консалтинговий Центр" (ЗУКЦ), 2011. - іл. - С. 137. - ISBN 978-617-655-000-6.

23. Ю. Томін, Ю. Романишин, Р. Коритко, І. Паращак. Перша колія... с. 138

24. Мельник Б. В. Площа Ринок - серце Львова // Вулицями старовинного Львова. - 2-ге, зі змінами. - Львів : Світ, 2002. - С. 69. - ISBN 966-603-167-3.

25. N. 85 ЛЬВІВСЬКИЙ СИРНИК // Ковчег смаку. Україна. Їжа, знання та історії гастрономічної спадщини / Дауро М. Цоккі, Олена Мотузенко, Наталія Стрямець, Мікеле Ф. Фонтефранческо, Рената Соуканд, Андреа П'єроні. - Університет гастрономічних наук, 2022. - С. 154-155. -ISBN 9791280673015.

26. Kurzowa Z. Polszczyzna Lwowa i kresów południowo-wschodnich do 1939 roku / Szpiczakowska M., Skarżyński M. - Kraków : UNIVERSITAS, 2006. - 439 s. - ISBN 83-242-0656-6. (пол.)

27. Вип. №33/Назарук М. М. Житлова забудова як чинник геопросторової оптимізації соціоекосистеми м. Львова // Вісник Львівського університету. Серія географічна. - 2006. - С. 288.

28. Лось Й., Мікльош К., Заремба Р., Михалюк Ю. Спортове Товариство "Україна". До 80-річчя заснування: Альманах. - Львів : Світ, 1991. - С. 46-47. - ISBN 5-7773-0083-9.

29. в дужках зазначена дата укладення договору

30. Рейк'явік, столиця Ісландії, став містом-партнером Львова (відео).

31. Польське місто Катовіце стало 23 містом-побратимом Львова.

32. Консульства іноземних держав у Львові. Довідкова інформація.. www.lviv.ua (укр.). Архів оригіналу за 1 березня 2017.

33. OWHC (Organisation of World Heritage sites). [Архівовано 21 травня 2011 у Wayback Machine.] Львів відкритий для світу (англ.) (фр.) (ісп.)

Архітектура Львова: Час і стилі. XIII-XXI ст / М. Бевз, Ю. Бірюльов, Ю. Богданова, В. Дідик, У. Іваночко, Т. Клименюк та інші. - Львів : Центр Європи, 2008. - 720 с. - ISBN 978-966-7022-77-8.

Architektura Lwowa ХІХ wieku / Архітектура Львова ХІХ століття / Яцек Пурхля. - Краків : Międzynarodowe Centrum Kultury, 1997. - 260 с. - ISBN 83-85739-43-2.

Енциклопедія Львова: в 4 т / за ред. А. Козицького та І. Підкови. - Львів : Літопис, 2007. - Т. 1: А-Ґ. - 656 с. - ISBN 978-966-7007-68-8.

Енциклопедія Львова: в 4 т / за ред. А. Козицького. - Львів : Літопис, 2008. - Т. 2: Д-Й. - 608 с. - ISBN 978-966-7007-69-0.

Івченко А. С. Закохайся у Львів : путівник. - К. : ДНВП "Картографія", 2012. - 80 с. - 4000 екз. - ISBN 978-966-475-954-7.

Історія Львова. У трьох томах / Я. Ісаєвич, М. Литвин, Ф. Стеблій. - Львів : Центр Європи, 2006. - ISBN 978-966-7022-58-7.

Львів // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995. - Т. 4. - С. 1404-1416.

Мельник Б. В. Вулицями старовинного Львова. - 2-ге, зі змінами. - Львів : Світ, 2002. - 273 с. - ISBN 966-603-197-3.

Назарук М. М. Львів у XX столітті: соціально-екологічний аналіз. - Львів : Українська академія друкарства, Видавничий центр ЛНУ ім. Івана Франка, 2008. - 348 с. - ISBN 978-966-322-108-3.

Павлишин О. Столиця Західно-Української Народної Республіки - м. Львів // Західно-Українська Народна Республіка 1918-1923. Енциклопедія. Т. 3: П - С. Івано-Франківськ: Манускрипт-Львів, 2020. С. 503-512. ISBN 978-966-2067-65-1

Таємниці міста Лева: книга для читання / О. Волосевич, О. Даниленко. - Львів : Аверс, 2004. - 356 с. - ISBN 966-7466-90-6.

Dziedzicki L. Lwów // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1884. - Т. V. - S. 496. (пол.)

Ilustrowany przewodnik po Lwowie ze 102 ilustracjami i planem miasta. - Lwów-Warszawa, 1925. - 276 s. (пол.)

Львов // Электронная еврейская энциклопедия. (рос.)

Львов: справочник / сост. Г. Гербильский и др.; общ. ред. Б. К. Дудыкевич. - Львів : Вільна Україна, 1949. - 200 с. (рос.)

Львів: провідник [Архівовано 15 лютого 2022 у Wayback Machine.]. - Львів: Червона калина, 1925. - 179 с.

Львов: краткий справочник [Архівовано 10 червня 2020 у Wayback Machine.] / сост.: Б. К. Дудыкевич и др.; под ред. Г. П. Пинчука. - Львов: Вільна Україна, 1946. - 85 с. (рос.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Львів - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Львів Основні дані Країна Україна Область Львівська область Район Львівський район Код КАТОТТГ: UA46060250010015970 Засноване -[уточнити ] Перша згадка 1256 р.н.е [1] Поділ міста 6 районів Населення ▼ 717 273 (01.01.2022) [2] Координати 49°50′33″ пн. ш. 24°01′56″ сх. д. H G O Висота над рівнем моря 289 м (середня висота) г.

# data[].attributes.headline
Місто Володимир

# data[].attributes.subject
Місто Володимир

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володимир

Основні дані

Країна

Україна

Засноване

-

Перша згадка

988

Колишня назва

Володимѣрь
Володимер
1795-1911 - Володимир
1911-1922 - Володимир-Волинський
1922-1939 - Володимир
1939-1944 - Володимир-Волинськ
1944-2021 - Володимир-Волинський

Статус міста

від 1324 року

Населення

▼ 38 901 (01.01.2018)[1]

- повне

▼ 38 901 (01.01.2018)[1]

Площа

16.05 км²

Густота населення

2423 осіб/км²

Поштові індекси

44700-44709

Телефонний код

+380-3342

Координати

50°50′53″ пн. ш. 24°19′20″ сх. д. ﻿ / ﻿ 50.84806° пн. ш. 24.32222° сх. д. Координати: 50°50′53″ пн. ш. 24°19′20″ сх. д. ﻿ / ﻿ 50.84806° пн. ш. 24.32222° сх. д.

Водойма

Луга, Риловиця

Назва мешканців

володимирча́нин, володимирча́нка, володимирча́ни

володимиря́нин, володимиря́нка, володимиря́ни володи́мирець, володи́мирка, володи́мирці

Міста-побратими

Грубешів, Кентшин, Ленчиця, Мальборк (Польща)

Цвікау ( Німеччина)

Коростень, Дубно ( Україна)

Расейняй (Литва)

Відстань

До обл./респ. центру

- фізична

72 км

- автошляхами

77 км

До Києва

- фізична

441 км

- залізницею

506 км

- автошляхами

465 км

Міська влада

Адреса

44700, Волинська обл., м. Володимир, вул. Д. Галицького, 5

Вебсторінка

Володимирська міськрада Відділ освіти Володимирської міської ради

Володимир у Вікісховищі

Володи́мир (у 1944-2021 роках - Володимир-Волинський) - місто в Україні, центр Володимир-Волинської міської громади та Володимирського району Волинської області. Станом на 1 серпня 2012 року в місті проживає 38,6 тис. осіб. Автотраса сполучає місто з обласним центром - Луцьком і залізниця сполучає з залізничним центром області - Ковелем.

Давня назва міста - Володимѣрь ; є присвійною формою від імені "Володимир" ( дав.-рус. Володимѣръ), утворену давнім суфіксом *jь (тобто "Володимирів", "го́род Володимира"), ця йотація викликала пом'якшення попереднього звука [r]; згодом відбулося ствердіння, і назва міста збіглася з особовим ім'ям. Згодом з'явилися латинські назви міста сер. лат. Lodomeria і сер. лат. Ladimeria, перша є мовним скороченням від Володимєръ , а друга - скороченням від церковнослов'янської (староболгарської) форми . До XVIII ст. в діловій мові переважала форма , рідше вживалися форма .

Після приєднання до Російської імперії у 1795 році місто називалося рос. дореф. Владимиръ, а в 1911 році почало іменуватися рос. дореф. Владимиръ-Волынскій, щоб відрізнити його від російського Володимира-над-Клязьмою ( рос. Владимир), хоча жодних документів, які б засвідчували перейменування, не знайдено.

За умовами Ризького мирного договору 1921 року місто увійшло до складу Польщі. Нова польська влада змінила назву міста: від 3 червня 1922 на Володимир ( пол. Włodzimierz, Влодзімєж).

Після окупації Західної України СРСР у вересні 1939 року місто стало називатися Володимир-Волинськ. І лише після звільнення від німецьких військ, 9 серпня 1944 року указом Президії ВР СРСР місто отримало назву Володимир-Волинський.

1 жовтня 2021 року Володимир-Волинська міська рада підтримала ініціативу щодо повернення історичної назви Володимир. 20 жовтня 2021 року перейменування підтримала Волинська обласна рада. А 15 грудня 2021 року Верховна Рада України остаточно затвердила перейменування. За це проголосували 348 депутатів.

Символікою Володимира є герб та прапор, затверджені 12 березня 1999 року рішенням № 5/22 п'ятої сесії Володимир-Волинської міської ради двадцять другого скликання. На гербі зображений святий Юрій (Георгій) Змієборець, що бореться зі змієм.

Місто розташоване в центрі Володимирського району, який розташований у південно-західній частині Волинської області на північному заході України. Володимир розташований на правому березі річки Луги, на схилах Волинської височини, у природній зоні мішаних лісів. Через південно-східну частину міста протікає права притока Луги - річка Риловиця. Площа міста 16.05 км². Воно знаходиться на відстані близько 12 км від кордону з Польщею і приблизно за 85 км від кордону з Білоруссю. Висота над рівнем моря - 197 м.

Клімат Володимира помірно-континентальний, зима відносно м'яка з частими відлигами, літо помірно тепле та вологе, весна й осінь затяжні. Середньорічна температура повітря становить 7,4 °С, найнижча вона в січні (мінус 4,9 °С), найвища - у липні (18,0 °С).

У середньому за рік у Володимирі випадає 600 мм атмосферних опадів, найменше - у березні, найбільше - у липні. Максимальна кількість опадів - 821,0 мм ( 1980 рік), мінімальна - 388,9 мм ( 1953 рік). Щороку утворюється сніговий покрив. Відносна вологість повітря в середньому за рік становить 78 %, найменша вона у травні (64 %), найбільша - у грудні (89 %).

Найменша хмарність спостерігається в серпні, найбільша - у грудні. Найбільшу повторюваність в місті мають вітри із заходу, найменшу - з північного сходу. Найбільша швидкість вітру - у листопаді, найменша - влітку. У січні вона в середньому становить 4,1 м/с, у липні - 2,8 м/с.

У Володимирі є метеостанція, яка веде спостереження за погодою.

Археологічні дослідження[джерело? ] свідчать, що територія міста була заселена людьми з найдавніших часів: тут виявлено залишки поселень епохи міді (III тисячоліття до н. е.), раннього заліза (І тисячоліття до н.е), раннього середньовіччя.

Першу літописну згадку міста Володимира в вітчизняних джерелах знайдено в описі подій 988 року на сторінках "Повісті временних літ". Тоді київський князь Володимир Святославич передав місто в удільне володіння одному зі своїх синів, Всеволоду (И посади Вышеслава в Новѣгородѣ, а Изяслава в Полотьсцѣ, а Святополка в Туровѣ, Ярослава в Ростовѣ. И умершю же старѣйшому Вышеславу в Новѣгородѣ, и посади Ярослава в Новѣгородѣ, а Бориса в Ростовѣ, а Глѣба вь Муромѣ, Святослава в Деревѣх, Всеволода в Володимѣрѣ, Мьстислава вь Тмутороканѣ ). Хоча місцерозташування міста з назвою Володимѣрь там не вказується, з подальших літописних джерел виходить, що це був саме Володимир у Волинській землі (були і спроби пов'язати його з Володимиром-на-Клязьмі).

Вигідне географічне розташування сприяло швидкому розвитку стародавнього Володимира. В XI-XII ст. він був одним з найбільших міст Київської Русі, поряд із Києвом, Черніговом, Переяславом. У цей період місто стає значним осередком торгівлі, також Володимир мав важливе військово-стратегічне значення - як оборонний форпост на західних кордонах давньоруської держави. У місті розвивалися ремесла, культура, освіта, будувалися військові укріплення, зводилися численні храми та монастирі. З 992 року у Володимирі розташовувалася єпископська кафедра.

Великий князь київський Роман Мстиславич у 1204 році у зв'язку із занепадом шляху із варягів у греки та втратою Києвом свого стратегічного значення переносить до Володимира свою резиденцію..

У першій половині XIII століття Володимир стає центром об'єднаного Галицько-Волинського князівства (з 1253 - королівства). Це був період правління князя Данила Романовича, прозваного Галицьким (1201-1264), та його брата Василька Романовича (1205-1271). Середина XIII століття - час найбільшого розквіту стародавнього Володимира, місто славилося як значний центр торгівлі, ремісництва, культури та мистецтва; тут сформувалася самобутня архітектурна школа, також тут писався Галицько-Волинський літопис - цінне історичне джерело другої половини XIII - початку XIV століть. Захоплення сучасників викликали фортифікаційні укріплення - в 1231 році угорський король Андрій II з військом підступив до Володимира, однак на штурм міста не зважився, сказавши що "такої фортеці не бачив і у німецьких землях".

У 1241 році після запеклого штурму орди хана Батия вдерлися до Володимира, зруйнували та пограбували місто. За свідченнями літопису, після відходу орди в місті не лишилося жителів, а церкви були заповнені трупами.

Виходячи з автентичних грамот короля Русі Юрія I Львовича, який титулувався королем Русі і князем Володимирським - "Regis Russiae, principis Ladimiriae", столицю Руської держави було перенесено зі Львова (столиці держави за часів Льва Даниловича) до Володимира, а Волинь перебирає на себе основні адміністративно-управлінські функції у королівстві. За його правління відбувається розквіт економіки і торгівлі. Юрій І Львович налагоджує українсько-польські відносини та укладає союз з Тевтонським орденом.

[джерело? ] яке підтвердив король Польщі і великий князь литовський Сигізмунд І Старий у 1509 році (раніше від Львова на 32, від Києва - 170 років). також того року підписали відому в Західній Європі міжнародну угоду між Володимиром та німецьким містом Штральзунд про повернення володимирським купцям сукна з розбитого корабля (документ зберігається у Штральзунді).

У період з 1364 по 1375 р.р. за папи римського Григорія XI, було створене єпископство римо-католицької церкви, центр якого спочатку знаходився у Володимирі, а потім був перенесений до Луцька. Тому першими єпископами Луцького єпископства були Володимирські єпископи Ізідор (пом.1380), Ружан (пом.пр.1400 р.), Гжегож (пом.пр.1424-1425 р.), Анджей з Сплавкі, при якому Вітовт (Witold), Великий князь Литовський, переніс центр єпископства до Луцька. Ще в 1436 році Анджей Сплавський підписувався титулом єпископа Володимирського.

Після розпаду Галицько-Волинської держави у середині XIV століття Володимир входив до складу Волинської держави, після смерті у 1452 році великого князя Свидригайла - до складу Великого князівства Литовського. З кінця 1470-х років до 1560-х років уряд волинського війта належав представникам родини Лудовичів.

1503 р. на посаду володимирського намісника великий князь Олександр Ягеллончик призначає Федька Янушкевича. 1561 р., січня 25 Сигізмунд Август, на прохання магістра теології, пріора провінції домініканців у Польщі Мельхіора, у зв'язку з тим, що згоріли грамоти домініканського монастиря св. Тройці у м. Володимирі, відновлює право монастиря на земельні володіння. У 1578 р., 4 липня Стефан Баторій, на прохання пріора монастиря домініканців у Володимирі Микати з Добра, підтверджує та повторює три грамоти: 1. Литовського великого князя Олександра, видану 17 липня 1497 р. в Луцьку, про надання монастиреві десятої мірки з млина на р. Лузі, півкопи широких грошів щоквартально з володимирського мита. 2. Сигізмунда І, видану 19 червня 1538 р. в Кракові, про підтвердження десятиї мірки з млина, а також угоду володимирського старости кн. Федора і запису в духівниці млинаря Янушка про млин на р. Лузі. 3. Грамоту від 25 січня 1561 р. Сигізмунда Августа (див.вище).

Після Люблінської унії 1569 року Володимир увійшов до складу Польського королівства.Упродовж XVI-XVII століть Володимир був значним торговельним осередком. У місті діяли численні ремісничі корпорації - "цехи", вироби місцевих майстрів славилися високою якістю та експортувалися до країн Європи. Тричі на рік у Володимирі відбувалися міжнародні ярмарки.

У 1625 році володимирським старостою був кн. Адам Олександр Сангушко. У 1633 р. волинським каштеляном стає Микола Чарторийський.

Національно-визвольна війна 1648-1652 рр. під проводом Богдана Хмельницького викликала значні збурення серед місцевого українського населення. Тому, 7 березня 1652 року у Варшаві король Ян Казимир на прохання міщан м. Володимира і для того, щоб вони не приєднувались до козаків Богдана Хмельницького, повторює і підтверджує три документи: 1. Владислава IV від 10 березня 1633 р. про підтвердження грамоти Сигізмунда І від 17 липня 1509 р. про надання м. Володимиру магдебурзького права; Сигізмунда І від 30 червня 1532 р. про право збору мостового податку міщанами міста; Сигізмунда Августа від 12 жовтня 1570 р. про дозвіл війту залишати кожного року сумлінних членів магістрату на другий рік, збудувати ратушу, мати різні ремісничі цехи, три ярмарки на рік; Сигізмунда Августа від 12 жовтня 1570 р. про дозвіл оселюватись прийшлим людям на пустих площах з вимогою побудуватися за 6 тижнів; Сигізмунда III від 15 лютого 1615 р. про те, що всі, хто мешкає в місті, повинні сплачувати податки нарівні з міщанами. 2. Владислава IV від 20 березня 1633 р. про збір і порядок зберігання подушного податку з міщан міста. 3. Постанову бурмістра, радців, лавників і цехмістрів від 13 вересня 1632 р. про виплату ремісниками податку на користь міста.

До 1648 року один з гетьманів Гетьманської держави - Павло Тетеря був писарем ґродського суду у Володимирі.

Під час повстання Богдана Хмельницького Володимир став осідком для Чернігівського та Київського воєводських сеймиків.

У XVIII столітті місто перетворюється на маленьке провінційне містечко. На поч.XVIII ст. Каштеляном Волинським був Ян Пепловський (Jan Pepłowski).

У 1781 та березні 1787 року місто відвідував останній король Речі Посполитої Станіслав-Август Понятовський.

У 1786 році орден василіян заклав першу на Волині аптеку.

7 липня 1792 року за місто Володимир відбувся бій у ході Війни за конституцію між російськими військами та загонами короля Речі Посполитої. Володимир обороняли загони Тадеуша Костюшка, а російські війська очолював Михайло Каховський. У першій сутичці росіянам вдалось збити з коней одного командира, 3 його помічників та 13 рядових королівського війська. Росіяни отримали перемогу і уже готувались до відпочинку. Але, перестрілку почули загони Міхала Любомирського, що проходили північніше Володимира і вирушили у місто. Стався бій. Міхал Любомирський втратив, за (можливо, перебільшеними) оцінками росіян, близько 200 осіб, скарбницю, палатки, припаси. Польські автори пишуть про вісім убитих кавалеристів та одного артилериста. Російський військовокомандувач генерал Михайло Каховський дозволив своїм воякам пограбувати місто. В ході погрому міста російськими військами під час молитви у синагозі був убитий рабин Шломо Готліб Карлінер. Його могила стала місцем паломництва.

Внаслідок третього поділу Речі Посполитої у 1795 році, місто увійшло до складу Російської імперії як один з повітових центрів Волинської губернії. Тоді ж місто було перейменоване на Володимир-Волинський, з метою відрізнити його від російського Владимира на Клязьмі[джерело? ].

24 грудня 1841 року російський імператор підписав указ про надання купцям та міщанам, які оселяться у "західних губерніях" (зокрема, і у місті Володимир), звільнення від будь-яких податків строком на 15 років. У 1869 році в місті відкрилася двокласна російська школа, тоді ж було відновлено Волинську православну єпархію. У 1887 році, з нагоди 900-ліття хрещення Русі, при церкві Святого Василя було створене Православне Братство Святого Володимира - з метою збереження пам'яток старовини та сакрального мистецтва. За ініціативою Братства у 1896-1900 рр. було відновлено Успенський собор, збудований князем Мстиславом Ізяславичем у 1156-1160 рр., який з кінця XVIII століття залишався зруйнованим. Також при Братстві діяло "Давньосховище" - музей, у якому зберігалася колекція старовинних рукописів та творів сакрального мистецтва.

15 липня 1906 року розпочався рух залізницею, яка з'єднала Володимир з Ковелем та іншими містами Російської імперії, тоді ж був збудований вокзал. У червні 1907 року у місті відбувся страйк будівельників. Страйкарі вимагали скорочення робочого часу та підвищення зарплатні. 22 травня 1908 року у місті почала виходити газета "Владимир-Волінская жизнь". У 1910 році в місті діяли навчальні заклади: чоловіча державна та жіноча приватна гімназії, міська загальноосвітня та початкова школи.

На початку І Світової війни Володимир став ареною бойових дій. 3 серпня 1914 року австро-угорські війська намагалися захопити місто, проте зазнали великих втрат від російського Бородінського полку, і були змушені відступити. З міста евакуювалися державні установи та значна кількість населення. Перед відступом російські війська спалили місто.

Основними військово-політичними подіями 1914-1920 рр. у Володимирі були:

3 серпня 1914 - початок наступу австро-угорських військ на Володимир;

літо 1915 - масова евакуація міста російською владою;

серпень 1915 - відступ з міста росіян та вступ австро-угорців;

листопад 1918 - від'їзд з міста останніх загонів колишнього австро-угорського війська;

початок січня 1919 - вступ до міста польського війська;

21-24 січня 1919 - бій за Володимир між польською та українською арміями. Володимир під контролем Армії УНР;

кінець січня 1919 - відновлення польського контролю над містом;

липень 1920 - місто захопили більшовики;

15 вересня 1920 - поляки відновлюють свою владу у Володимирі.

Впродовж 1915-1918 рр. в місті розміщувалися підрозділи легіону Українських Січових Стрільців (УСС), які складалися з українців-галичан. За сприяння УСС у Володимирі-Волинському відкрилася українська початкова школа, де працювали українські вчителі з Галичини.

Місто було свідком боїв Володимир Волинської групи Армії УНР з військами Польщі. Так описана боротьба за місто в журналі "Літопис Червоної Калини" Ч. 7 від липня 1930 року:

Нарешті після упадку осередніх держав осадила м. Володимир сотня Ярощука, але не надовго: з поваленням гетьманського уряду в Київі, у грудні 1918 р. місто захопили польські відділи. Та вже за пару неділь - з початком 1919 р. Українці роблять кілька успішних спроб відбити місто й вийти на р. Буг. База українського війська була в той час у м. Торчині, 50 км. на схід від Володимира (не доходячи 20 км. до Луцька): тут власне перебував штаб волинської оперативної групи під проводом полк. Порохівського. З цієї групи окремий курінь - т.зв. "Володимир Волинський загін" під командою курінного Гущі 7 січня 1919 р. зробив перший наскок на м. Володимир, вибив звідти польську залогу, але не діставши резерв, мусів відступити. Загін цей складався з двох сотень -одної під ком. сотника Юхима Бунди, - другої на чолі з сотн. Тоцьким; людей комлєктовано переважно з мобілізованих в районі Торчин - Володимир.

Наскок переведено нечайно нічю з 7 на 8 січня; серед польського війська в Володимирі (загін кап. Яворського і N. піхотний полк) повстала паніка. Над ранком Українці зайняли місто, але, не дістаючи підкріплень (через брак зв'язку зі своєю базою), не змогли закріпити свого успіху, й під натиском польських резерв відступили. Противник мав тоді досить значні втрати; з української сторони в бою на вулицях полягло 12 вояків - 1) Євдоким Микитич Матвійчук (с. Фалемичі), 2) Лукаш Григорович Бічук (с. Яковичі), 3) Лукаш Олексієвич Янчук (с. Яковичі) та ще девятьох незнаних (с. Тумин, Губин та інш.). Крім того були ранені: з Володимира Євдоким Стапанюк, Сильвестер Крищук - і з міста Локачі Володимир (Олександер?) Трутевич.

На другий день після того Українці поновно відбили Володимир, але тільки на три дні, вдержатись довше не змогли, бо двох сотень "Володимир-Волинського боєвого загону" було такий замало, а полки - Ямпільський і Кремінецький, що мали давати поповнення, були вже здеморалізовані і розбіглися. В місяці лютім бої за м. Володимир відновилися; цим разом Українці під ком. сотника Юхима Бунди наступали з боку с. Зимно; при тому були поранені: сот. Ю. Бунда (м. Володимир), ч. Іван Малиновський (с. Дігтев), Микола Парій і Микола Яворський (м. Володимир), Наумів (с. Новосілки); убито в боях кільканадцять укр. стрільців, у тім числі - з м. Володимира: Семен Залуський, Степан Панасевич, Андрій Шум, чет. Іван Гусь (похований у м. Горохові), жид Фельдакер та інші незнані. На весні 1919 р. Поляки пішли на схід і в травні вже захопили Луцьк. "Володимир-Волинський бойовий загін" зістав тоді окружений з одного боку Поляками і з другого боку більшовиками в районі м. Горохова, але пробився на Дубно й сполучився з рештою українського війська; під той час полягли в боях: Наумів (с. Новосілки)і Євген Григорович Березовський (м. Володимир).

Окрім згаданих вище (серед убитих і ранених), до складу "Волод. - Вол. боєвого загону" між інш. ще належали: з м. Володимира - Василь Теребуха, Микола Костецький, Олександер Залуський (+), Іван Сойка, Нікіфор Залуський, Іван Гилецький, Володимир Ніконський, старшина Всеволод Березовський і військові урядовці Микола Панасевич та Володимир Мояк; з передм. Островок - Володимир Статкевич, Приймак, Коханський та ін. ; з передм. Лобачин - Гриць Цісар, Андрій Воробчук, Антін Залізний, Єрофей Костюк; з передм. Шистів - Іван Пасальський, Сидір Підзізей, Андрій Пасальський, Володимир Поліщук, Дмитро Вихрук, Йосип Пташник; з с. Новосілки - Сидір Козлюк та інші; з с. Верба - старш. Федір Тарасюк; з с. Якович - осаул Харитон Радчук та інші.

Поляглих у бою за м. Володимир 7 січня 1919 р. дванадцять стрільців поховано у братській могилі на правосл. кладовищі в Володимирі. Стараннями місцевого громадянства і пластової молоді перед десятьлітньою річницею тих боїв братську могилу впорядковано і поставлено дубового хреста з українським тризубом і написом:

                                                       Поляглим за Рідний Край
                                                            1918 - 1928
                                                         Pro Patria Mortuis

Кожної т. зв. поминальниці на цією могилою відбувається "вселенська" панахида за всіх полеглих в оборони Української Держави.

1 серпня 1925 р. місто збільшене за рахунок вилучення з сільської гміни (волості) Верба Володимирського повіту сіл Білобереги, Риловиця, Острівок, Федорівка, Залужжя, Заріччя і Лобачин та включення їх до міської гміни Володимир того ж повіту.

Водночас, Володимир був впорядкованим містом: діяли 6 початкових шкіл, 5 загальноосвітніх шкіл, ремісничо-промислова школа, 2 приватні єврейські школи, електростанція, кінотеатр, 5 готелів, лікарня, а також численні магазини, кафе та ресторани.

З 1926 року у Володимирі діяло Товариство любителів театру імені Олександра Фредри, а також Бібліотека імені Шолом-Алейхема.

12 вересня німецька громада організувала маніфестацію у військових мундирах.

19 вересня 1939 року о 22.30 після невеликого бою Володимир був зайнятий 36-ою танковою бригадою Червоної Армії, і згідно з пактом Молотова-Рібентропа був включений до складу СРСР.

19 вересня 1939 року деякі офіцери намагались роззброїти створену тут робітничу гвардію. Проте сили були нерівні. Багато поляків було заарештовано, а 29 вересня 1939 р. військовий трибунал 15-го стрілецького корпусу КОВО розглянув справу одного з членів загону Антона Романюка і засудив його до вищої міри покарання - розстрілу. Вирок було виконано 23 березня 1940 року.
Наприкінці жовтня 1939 р. до Володимира з Варшави прибули представники Польської військової організації Міхал Замецький і Анджей Янішек. Їхньою ціллю було утворення на Волині конспіративної організації для боротьби з радянськими властями. Тут вони провели значну роботу, залучивши до організації сім'ї Савицьких, Замецьких, Гольців, а також дружину польського офіцера Ірену Боднарську

У вересні-грудні 1940 року у Володимирі радянські органи "викрили" організацію ОУН. Арештовано 11 осіб. Серед них - учні педшколи Іван Галій, Віктор Лучук та Іван Хвещук, учениця та учень школи № 1 Ніна Д'ячук та Осип Гарасимюк. Решта - селяни.

У квітні 1941 року Лучук, Хвещук та Д'ячук засуджені до розстрілу, Гарасимюк отримав 10 років ув'язнення, Галій - 8.

Після нападу Німеччини на СРСР 22 червня 1941 року, Володимир як прикордонне місто з самого початку війни став ареною бойових дій. У перші години війни місто бомбардувала німецька авіація, воно зазнало артилерійського обстрілу.

Обороняли Володимир прикордонні застави 90-го погранзагону, частини 87-ї стрілецької та 41-ї танкової дивізій Червоної Армії, а також 2-го укріпрайону. Проте незважаючи на спротив радянських військ, 23 червня 1941 року Володимир був окупований німецькими військами.

23 червня 1941 року більшовики розстріляли в'язнів місцевої тюрми.

Володимир став центром гебітскомісаріату.

Нацисти сформували українську допоміжну поліцію. Після переходу частини її співробітників навесні 1943 року в УПА, сформовано також польський 107 батальйон шуцманшафту.

У вересні 1941 року тут був створений концтабір "Норд-Офлаг-365", у якому утримувалися військовополонені солдати та офіцери Червоної Армії. Впродовж 1941-1944 рр. у концтаборі було знищено 56000 радянських військовополонених. Також за період окупації гітлерівці знищили близько 15000 мирних жителів, вивезли до Німеччини значну кількість молоді. У 1944 році населення міста становило лише 7000 людей.

19 березня 1944 року місто зазнало авіаудару радянських бомбардувальників.

20 липня 1944 року місто було захоплене 197 стрілецькою дивізією радянської армії. Частинам і підрозділам Червоної Армії, які відзначилися в боях за місто, було присвоєно назви Володимир-Волинські. З 1985 по 2022 рр. вулиця Островецька (нині - 14-ї бригади) мала назву "вулиця 20 липня" саме в честь оволодіння міста Червоною армією.

У 1947 році за створення молодіжної націоналістичної організації на 25 років виправно-трудових таборів засуджено вісім студентів Володимирського педучилища.

У ніч на 22 травня 1954 р., коли у місті мали відзначати 300-ліття "возʼєднання України з Росією", невідомі пошкодили розвішені на будівлях червоні прапори та портрети керівників КПРС. Один прапор закинуто у кущі, ще два знято з установ та розміщено на будівлі громадського туалету. Головний портрет Сталіна також був порізаний бритвою.

Пошкодження виявив черговий міліціонер Ніколайчук.

Слідство встановило, що це зробили Микола Зинь і Олексій Пасічник. Їх було заарештовано. Також заарештували і їхнього друга Івана Данилюка. Керівником та ідеологом "злочинної групи" було названо Степана Фугу, який у той момент відбував службу в радянській армії.

Слідство встановило, що друзі читали підпільну націоналістичну літературу. У 1952 р. розчистили могилу Січових Стрільців 1919 р. та розстріляних у Володимирській вʼязниці 1941 р. на Лодомирському кладовищі.

Суд засудив Степана Фугу до 10 років увʼязнення, Олексія Пасічника та Миколу Зиня - до 8 років, а Івана Данилюка - до 6 років таборів. У 1992 р. усіх реабілітовано.

У повоєнний період у місті було збудовано ряд промислових підприємств: цукровий завод, швейна фабрика, меблева фабрика, птахофабрика, консервний завод, комбінат молочних виробів, хлібзавод, цегельний завод, збиральний цех Луцького автозаводу, геолого-розвідувальна експедиція, ряд житлових будинків.

30 серпня 1948 року указом Президії Верховної Ради УРСР віднесено до категорії міст районного підпорядкування.

У 1975 році Володимир отримав статус міста обласного підпорядкування.

Здобуття Україною державної незалежності у 1991 році сприяло подальшому розвитку національної культури, відродженню українських традицій та культурних цінностей. Проте, глибока економічна криза середини 1990-х років негативно позначилася на розвитку міста.

У теперішній час у місті працює ряд підприємств легкої та харчової промисловості, значна кількість населення займається підприємницькою діяльністю. На розвиток міста впливає його прикордонне розташування, сусідство з країнами ЄС. Завдяки численним пам'яткам історії та архітектури, Володимир має умови для успішного розвитку туризму.

У селі Зимне, яке розташоване за 8 км на південь від Володимира, розташовані Зимненський монастир та Зимненське городище.

Міська дума (1882-1915)

Міська дума (в евакуації; 1915-1918)

Міська рада (1919-1939)

Міська рада депутатів трудящих (1939-1941, 1944-1991)

Міська рада (з 1991)

Виборчий округ № 56

Кількість мешканців - 11623

Кількість мешканців, що мають право голосу - 7150

Голосувало - 4713

Кількість голосів, визнаних недійсними - 29

Кількість голосів, визнаних дійсними - 4684

Голоси за списки:

№ 2 (Польська партія соціалістична) - 199

№ 3 - (Польське народне об'єднання "Визволення" та Народна Лівиця) 81

№ 6 - (Союз народних рад) 104

№ 12 - (Польський Центр) 367

№ 16 - (Блок національних меншин) 3631

№ 20 - (Єврейський демократичний народний блок) 116

№ 22 - (Державне об'єднання на Кресах) 186

На виборах 1927 р. було виставлено 19 списків. 10 липня відбулось голосування. Внесено до списків 7800 Голосувало 5181 Всього було виставлено 16 списків. Однак, напередодні список № 16 "група Сасая" зняв своїх кандидатів і закликав голосувати за український список № 7 "Українського демократичного обʼєднання людей праці". Під № 3 йшов список Івана Зубовича "Словʼяно-християнської організації", а під № 6 - "організація Фрументія Каркушевського". Українці отримали 489 голосів, Іван Зубович - 373, а список № 6 - 45. За українським списком пройшли Володимир Краєвський та Василь Вітовський. Результати: Об'єднаний польський список - 4 мандати, ППС - 2, українці - 4, євреї - 14.

27 липня результати були скасовані повітовим старостою. Нові вибори відбулися 9 жовтня.

Результати повторних виборів до Володимирської міської ради 9 жовтня 1927 р.: голосувало 66 %, обрано 8 поляків, 12 євреїв, 3 українці, 1 росіянин або 1 - Клуб праці, 2 - ППС, 1 - Християнські демократи, 2 - ендеки, 2 - безпарт., 5 - сіоністи, 4 - ортодокси, 1 - Поалей-Ціон, 1 - бунд, 1 - асимілятор, 1 - RNZ(росіянин), 3 - Сельроб (українці). До складу міської ради було обрано: 1. Чеслав Цингот Партія праці 2. Роман Баранський Польська партія соціалістична 3. Казимир Вонгровський Польська партія соціалістична 4. Фелікс Рапчевський 7 5. Ян Томаш Дзедич ? 6. Юзефа Вітковська безпартійна 7. Афаназій Ковальський ? 8. Ієронім Ляхович ? 9. Іван Зубович ? 10. Володимир Краєвський ? 11. Григорій Москалюк ? 12. Хрисанф Озерів ?

Загальна кількість виборців - 8791

Голосувало - 5488

Визнано недійсними - 372

Визнано дійсними - 5116

Список № 1 "Безпартійний блок співпраці з урядом" - 3577

№ 4 "Загальний єврейський робітничий союз Бунд в Польщі" - 543

№ 20 "Руський список" - 348

№ 33 "Загальноєврейський національний виборчий блок" - 476

№ 37 "За українську народну справу" - 172

Вибори до міської ради 15 лютого 1931 року

У грудні 1930 р. рішення воєводи попереднійсклад міської ради був розпущений.

Список № 1 Обʼєднаний громадянський комітет (Блок словʼянських народів) - 16 мандатів

Список № 3 сіоністи - 2

Список № 5 Поалей-Ціон - 1

Список № 8 безпартійні євреї - 1

Список № 10 єврейська секція Товариства власників нерухомості - 1

Список № 11 спілка дрібних копців та торговців - 1

Список № 15 список ремісників-євреїв - 2

Поділ за етнічною приналежністю депутатів:

Вибори до міської ради 27 травня, 3 і 10 червня 1934 року

Загальна кількість депутатів - 32, з них 19 - члени Безпартійного блоку співпраці з урядом. Поділ за етнічною приналежністю депутатів:

Вибори до міської ради 21 травня 1939 року

Поділ за етнічною приналежністю депутатів:

За партіями:

Табір Національного Єднання - 13

Безпартійний блок співпраці з урядом - 6

Стронніцтво народове - 2

українці - 5

євреї - 5

29 березня 1998 року у місті відбувався референдум щодо повернення місту історичної назви. У референдумі взяли участь 21287 осіб. Тоді за перейменування віддали голоси 8669 громадян, а проти зміни назви висловились 11665 мешканців міста. Крім того, відповідним службам доручено підрахувати витрати, що понесе міський бюджет, а також підприємства, установи та організації усіх форм власності, яким доведеться змінювати статутні документи.

15 грудня 2021 року Верховна Рада України перейменувала місто Володимир-Волинський на Володимир.

У Володимирі станом на 2008 р. нараховується 15 пам'яток історії та 2 пам'ятки археології.

Економіка Володимира доволі багатогранна. Ядро промислового комплексу міста складається з підприємств переробної галузі. Деревообробна галузь представлена меблевою фабрикою "Гербор-холдінг", відомою не лише на території України, а й далеко за її межами, легка промисловість - підприємством "Луга".

Пріоритетними у Володимирі є розвиток деревообробної, меблевої, легкої, харчової і будівельної промисловості (житлове будівництво та виробництво будівельних матеріалів).

Місто є одним з найважливішим центром рекреації та туризму Волинської області.

Станом на 01.01.2014 р.

Кількість підприємств - 12

Обсяг реалізованої продукції у фактичних цінах - 357,8 млн грн.

Структура реалізованої продукції до загального обсягу реалізації (у % до загальноміського обсягу):

- виробництво харчових продуктів - 4,2%

- текстильне виробництво, виробництво одягу - 3,7%

- виготовлення виробів з деревини, поліграфічна діяльність - 2,1%

- виробництво іншої неметалевої мінеральної продукції - 3,5%;

- виробництво готових металевих виробів, крім машин і устаткування - 0,1 %;

- машинобудування, крім ремонту і монтажу машин і устаткування - 1,1 %;

- виробництво меблів - 75,6 %.

Основні показники економічного розвитку міста за 2006-2013 рр.

Інвестиції та будівництво

станом на 01.01.2013 р.

Обсяг прямих іноземних інвестицій на кінець 2012 року досяг 82,1 тис. дол. США, що в розрахунку на одного жителя становить 2,1 дол. США.

Динаміка інвестицій в основний капітал:

2004 р. - 50,1 млн грн.

2005 р. - 29,8 млн грн.

2006 р. - 15,5 млн грн.

2007 р. - 169,3 млн грн.

2008 р. - 152,6 млн грн.

2009 р. - 69,2 млн грн.

2010 р. - 39,3 млн.грн.

2011 р. - 75,8 млн грн.

2012 р. - статуправлінням дані не обліковуються в розрізі міст та районів

2013 р. - статуправлінням дані не обліковуються в розрізі міст та районів

Кількість будівельних організацій різних форм власності - 9

Виконаний ними обсяг робіт за договірними цінами - 13535 тис. грн.

Фінанси

(станом на 01.01.2014 р.)

Уточнений план поступлень до загального фонду бюджету міста за 2013 року виконано на 96,6 %. При плані 153656,57 тис. грн. до бюджету надійшло 148442 тис. грн., недоотримано 5214,58 тис. грн.. Ріст поступлень до минулого року склав 2,7 %, або 4123,61 тис. грн.

План власних доходів міського бюджету за 2013 року виконано на 90,1 %, при плані 38274,5 тис. грн. до бюджету міста надійшло 34492 тис. грн., недоотримано 3784,04 тис. грн., при цьому ріст поступлень до минулого року становить 4,9 відсотків, або 1614,65 тис. грн.

З а підсумками 9 місяців 2013 року підприємства та організації міста отримали прибутки (сальдо) у сумі 11,2 млн грн. Прибутково працювали 83,3 % від загальної кількості підприємств та організацій міста, їхні прибутки склали 17,1 млн грн., коли за 9 місяців 2012 року лише 61,5 % підприємств були прибутковими. За видами економічної діяльності отримано позитивне сальдо у промисловості (9,4 млн грн.), у діяльності транспорту та зв'язку, будівництві, в операціях з нерухомим майном.

Результати за попередні роки були наступними:

2003 р. - (12,0 млн грн.)

2004 р. - (22,2 млн грн.)

2005 р. - (40,2 млн грн.)

2006 р. - (10,6 млн грн.)

2007 р. - (18,8 млн грн.)

2008 р. - (13,2 млн грн.)

2009 р. - (15,0 млн грн.)

2010 р. - (16,5 млн грн.)

2011 р. - (41,9 млн грн.)

2012 р. - (29,1 млн грн.)

Мале підприємництво та інфраструктура його підтримки

Кількість діючих малих підприємств на 10 тис. населення - 31

Кількість підприємців-фізичних осіб - 2800

Показники динаміки розвитку підприємництва

Кількість об'єктів інфраструктури підтримки малого підприємництва (одиниць): Кількість банків з врахуванням філій - 11

бізнес-центри - 1

нотаріальні контори - 3

страхові компанії (включаючи філії) -11

громадські організації підприємців - 2

Зовнішньоекономічна діяльність

Станом на 01.01.2014 р.

Зовнішньоторговельний оборот товарів:

У місті створено два туристичних агентства, як і надають туристичні послуги у межах Волинської області і всієї України. Пропонуються екскурсії: по місту Володимиру, до застави ім. Пархоменка, у музей Стравінського, до міста Луцька, Берестечка, Почаєва, селищ Рокині, села Колодяжного та ін.

Цегельня Міхала Беркнера та Ісака Бубеса, вул. Криволуцька, 16 (заснована 1913 р.)

Друкарня Зельмана і Абрама Вассерів (заснована 1894 р.; вулиця Сенкевича)

Пивоварний завод братів Якова та Ісака Рубінштейнів

Млин Беніяміна Васермана (вулиця Луцька)

Цегельний завод Фердинанда Мартенса (Помірки)

Слюсарні майстерні та чавуноливарний завод Станіслава Бадзяна (вулиця Луцька)

Майстерня землеробних знарядь Петра Ржепецького (вулиця Луцька)

Млин Станіслава Бадзяна (вулиця Луцька)

Млин Вульфа Йохенсона (вулиця Млинарська)

Млин Еви Лєдоховської (вулиця Криволуцька)

Млин Ф.Савицького (вулиця Пілсудського)

Млин Й.Юрковського (вулиця Островецька)

Млин М.Мошинської (Білі Береги)

Млин Срула Шильмана (вулиця Луцька)

"Удзяловий" (спільний) (вулиця Островецька)

Млин Б.Армарніка та спілки

Млин Л.Кали (Білі Береги)

Млин Ташкера, Альперіна та спілки

Олійниця Й.Бекера (вулиця 17 березня)

Олійниця Т.Пйотровського та Г.Шпілберга (вул. Павловського)

Олійниця Л.Поеліса (вулиця Криволуцька)

Олійниця Д.Тененгольца (вулиця Оваденська)

Олійниця Ш.Гуза (вулиця Гноєнська)

Цегельня М.Беркнера (вулиця Гноєнська)

Цегельня Й.Геллера (вулиця Гноєнська)

Цегельня Й.Сосая (Острівок)

Цегельня Л.Шнуровського (вулиця Гноєнська)

Друкарня А.Рапопорта (вулиця Пілсудського)

Міська електрівня (орендатор Е.Лякутович)

цукровий завод

швейна фабрика,

меблева фабрика,

птахофабрика,

консервний завод,

комбінат молочних продуктів,

комбінат хлібопродуктів

хлібзавод,

цегельний завод,

збиральний цех Луцького автозаводу,

геолого-розвідувальна експедиція

Історичні:

Пасаж, вулиця Катедральна, 9 або 17 (власники - Тодрес Айншпан, Урин Айншпан, Х.Айншпан)

Краківський, вулиця Понятовського, 24 або 55 (власник - Хаїм Літвак)

Бристоль, вулиця Кунцевича, 6 (Бейриш Штеренбойм)

Європейський, вулиця Кунцевича, 8 (власники - Захарія Лішнер, Хуна Лішнер)

Париж, вулиця Понятовського, 19 (власник - У.Лішнер)

Діючий:

Волинь (власники: Мазій Оксана Миколаївна - до 2022, ТОВ "Людмир" - з 2022 р.)

Коедукаційна гімназія з польською мовою викладання д-ра Марека Старера - приватний навчальний заклад. Заснована у 1923 р. У першій рік роботи працювало тільки 4 класи. У наступні роки був уже повний курс із 7 класів. У 1927/1928 навчальному році у гімназії навчалось 162 учні.

Володимирська приватна жіноча гімназія Олени Біньковської - створена 15 червня 1910 р. на базі навчального закладу 1-го розряду. Існувало 7 класів. У 1912/1913 н.р. у школі навчалися 134 учениці. Плата за навчання становила від 35 до 50 рублів за півріччя. Головою педагогічної ради був Анатолій Іванович Лісєвіч. Начальниця - Олена Іванівна Біньковська. У 1915 р. у звʼязку з Першою світовою війною евакуйована до Києва. У вересні 1917 р. ліквідована постановою Тимчасового уряду.

Володимирське міське двокласне училище - відкрите 30 вересня 1869 р. У 1912/1913 н.р. навчалось 342 дитини. Плата - 6 рублів на рік. Штатний наглядач - Веніамін Звойницький.

"Народний університет" - відкрився у середині грудня 1919 року.

У Володимирі працюють 5 загальноосвітних шкіл (з них одна гімназія), ліцей, школа-інтернат для дітей з вадами слуху, та школа-інтернат для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, музична, художня, спортивна дитячі школи та центр позашкільної освіти. 1916 р. - відкрито 1-шу українську народну школу українськими січовими стрільцями.

У місті з 1887 року діє Володимирський історичний музей: тоді в місті задля збереження та вивчення пам'яток старовини володимирська громадськість організувала Давньосховище. В музеї зберігається понад 18000 експонатів.

У КМЦ працюють такі творчі колективи: фольклорний колектив "Журавка", народні ансамблі "Володимирські музики" та "Розмай"; молодіжний артклуб рокової музики (гурти "Ледь живі", "Інші"), клуб бардівської пісні "Передзвін". У мистецькій галереї, що працює у КМЦ, до уваги жителів та гостей міста постійно працюють персональні, загальні та колективні виставки митців міста та регіону. Традиційним до Дня міста (28 липня) стало театралізоване дійство "Володимирський узвіз", у якому активну участь беруть всі працівники і артисти художньої самодіяльності культурно-мистецького центру.

Бібліотека свято-Володимирського братства (?-1913-?)

Бібліотека Хани Вугенштейн (?-1913-?)

Бібліотека при Благородному Зібранні (?-1913-?)

Бібліотека при Цивільному Зібранні (?-1913-?)

Бібліотека Польської Мацєжи Шкільної (1924-1939?)

Бібліотека працівників поліції (1923-1939)

Бібліотека в'язниці (?-?)

Бібліотека дружини харцерів ім. Станіслава Чарнецького (1928-1939?)

Бібліотека Російського товариство доброчинності, вул. Коперніка, 10 (1926-?)

Бібліотека сіоністичної організації "Менделі", вул. Фарна, 22 (1920-?)

Єврейська бібліотека імені Шолом-Алейхема, вул. Старолуцька, 26 (1926-?)

Бібліотека товариства "Тарбут", вул.17 березня, 8 (?-?)

Центральна повітова бібліотека (1938-?)

Володимир-Волинська міська бібліотека для дітей (вул. Генерала Шухевича, 67)

Володимир-Волинська міська бібліотека для дорослих (вул. Луцька, 105/2)

Володимир-Волинська центральна районна бібліотека (вул. Коперніка, 3)

18 червня 2012 року у Володимирі-Волинському відбулося відкриття нового сучасного спортивного комплексу. Ще у 1983 році було закладено фундамент цієї будівлі, а далі майже на 20 років, у зв'язку з нестачею коштів, будівництво було законсервовано. І лише в 2004 році було продовжено роботи. Будувався комплекс за рахунок коштів з державного, обласного і міського бюджетів, а це - 4 мільйони 706 тисяч гривень.

Станом на 2012 рік до занять у міських ДЮСШ та спортивних клубах залучено 1254 учнів, що становить 29,2 % (у 2011 році 1337 учнів і 31,5 % відповідно).

Комітет по фізичній культурі та спорту міськвиконкому (вул. Драгоманова, 22)

Дитячо-юнацька спортивна школа відділу освіти (вул. Котляревського, 1; вул. Драгоманова, 20). Діють відділення футболу, волейболу, баскетболу, легкої атлетики, настільного тенісу, художньої гімнастики, спортивного танцю.

Спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа для дітей сиріт (вул. Берегового, 1). Діють відділення футболу, баскетболу, боксу, легкої атлетики.

Міська рада фізкультурно-спортивного товариства "Спартак", ДЮСШ "Спартак" (вул. Драгоманова, 20). Діють відділення футболу, боксу, вільної боротьби, боротьби дзюдо, шахів.

Міський центр фізичного здоров'я населення "Спорт для всіх" (вул. Драгоманова, 20). Структурні підрозділи центру:

стадіон "Олімп"

плавальний 25-метровий басейн

спортивний комплекс

Спортивно-оздоровчий клуб "Любарт" (вул. Сагайдачного, 7). Пропагують бокс, культуризм.

Футбольний клуб "Володимир"

Футбольний клуб "Аматори" (історичний, неіснуючий, адреса: вулиця Буткевича, 2)

Польський клуб спортовий (історичний неіснуючий, адреса: вулиця Катедральна, 5)

Церква св. Олександра Нєвського 7-го гусарського Білоруського полку - похідна церква 7-го гусарського Білоруського полку, існувала з 1803 р. До лютого 1913 р. разом з полком перебувала у Володимирі-Волинському. Розташовувалась у кімнаті на третьому поверсі казарми інженерного відомства.

Свято-Успенський кафедральний собор (УПЦ МП),

Миколаївська церква (УПЦ МП),

Кафедральний собор Різдва Христового (ПЦУ),

Василівська церква (ПЦУ),

Церква святого Володимира (ПЦУ),

Церква святого Юрія Переможця (ПЦУ),

храм Мучениць Віри, Надії, Любові та Софії ПЦУ (вересень 2016),

Костел святих Йоакима і Анни (РКЦ),

Церква святого Йосафата (УГКЦ),

Володимирська каплиця,

Молитовний будинок адвентистів сьомого дня

Греко-католицька парафія у Володимирі відродилась 10 квітні 1934 р., коли у будинку колишнього православного священика Кіндрата Лавренчука, що перейшов на унію, священиком о. Бахтиловським з місії Редемптористів у Ковелі була відслужена служба. На цій урочистості були присутні близько 70 володимирян - вихідців з Галичини.

У 1945 р. до м. Володимира-Волинського переїжджає із Холмщини (Республіка Польща) сім'я майбутнього священика Івана Мельника (1915-1981 рр.). Відтоді, де-факто, розпочинається поступове Відродження Греко-Католицької Церкви, а в майбутньому і Василіянського Чину на Волині. Оселя Мельника стає і храмом, і монастирем.

Іван Мельник народився на Тернопільщині в с. Жизномир Бучацького р-ну. Освіту здобув у Бучацькій василіянській школі, дяківському училищі. Разом з ієром. Йосафатом Федориком, ЧСВВ, був скерований на подальші студії до Дрогобича та Львова. У 1935 р. переїздить на Холмщину в с. Городло, аби допомогти місцевим василіянам. Там знайомиться з майбутньою дружиною Марією Пастушак.

Іван Мельник тісно контактував з василіянськими священиками Юрієм та Ігнатієм Янтухами, Дем'яном Богуном та Йосафатом Федориком, які в 50-60 рр. час від часу приїздили до оселі Мельників для звершення богослужінь. Звично молитовні практики відбувалися уночі. Вікна пильно завішували, аби "пильне око КГБ часом не уздріло". На богослужіннях, окрім Мельників, були родини Козлюків, Хіляків та Петруків.

У 1964 р. Івана Мельника (лікаря за фахом, у 1973 р. захистив кандидатську дисертацію з медицини) рукоположив у священство єпископ Йосафат Федорик, ЧСВВ. До родини приїжджали ісповідники віри: згаданий владика Йосафат, а також єп. Павло Василик та майбутній блаженний УГКЦ - єп. Василій Величковський. З 1963 по 1991 рр. прихисток у помешканні Мельників знайшов подвижник Василіянського Чину - ієром. Маркіян Когут, який займався публіцистичною, перекладацькою та душпастирською діяльністю. Сюди навідувався майбутній отець, а згодом і єпископ Бучацький владика Іриней Білик, ЧСВВ, який студіював богослов'я в ієром. Маркіяна.

Від моменту виходу УГКЦ із підпілля (1989 р.), ієром. Маркіян Когут відправляв панахиди на могилі українських патріотів убієнних біля колишньої тюрми 22 червня 1941 р., на могилі вояків, полеглих за волю України (міський цвинтар). Коли відродився монастир у Червонограді (Львівська обл.), ієром. Маркіян переїздить туди. Після здобуття Україною Незалежності, у жовтні, 1992 року у Володимирі-Волинському засновано парафію Святого Йосафата, для духовного проводу якої було запрошено Отців Василіян. Сюди приїздили для відправи Літургій ієром. Теодозій Янків, ЧСВВ, ієром. Йосафат Воротняк, ЧСВВ та ієром. Василій Зінько, ЧСВВ. Храму ще не було, тому деякий час Літургії служили в римо-католицькому костелі свв. Йоакима й Анни. У квітні, 1992 року першим настоятелем призначають ієром. Григорія Бардака, ЧСВВ, який формує парафію. З 12 липня 1992 р. здійснює "служби біля хреста" на місці храму св. Параскевії, парафіянином якого у минулому був св. Йосафат Кунцевич. На богослужіння приходило дедалі й більше осіб. Завдяки наполегливим клопотанням і старанням парафіян місцева влада виділяє будівлю лютеранської кірхи для використання її як храму. В серпні 1993 р. ієром. Григорій почав перетворювати кірху у храм для звершення богослужінь. 1 жовтня 1992 року Предстоятель УГКЦ Блаженніший Мирослав Іван (Любачівський) благословляє заснування і побудову монастиря і церкви Святого Йосафата. Жили отці переважно у родини Мельників. Допомагають василіянам активні парафіяни, яким не байдужа їхня рідна Церква. Біля витоків новітньої історії УГКЦ у Володимирі стояли родини: Мельників, Олексюків, родина Васьків. Великий внесок вклали: Марія Комашко, Євфросинія Петрук, Олександра Паращак, Юрій Хіляк, Микола Паньків, Стефанія Комарницька, родина Грабовських, Ганна Марчак і Стефанія Муха, регент Оксана Смаль, Марія Левковська та Борис Сокол, Розалія Стрільчук, Семен та Поліна Васильків, Тетяна Прокопіщак та Ярослава Кузмір, Марія Тулучкевич, Микола Голеновський і ще багато інших. 23 вересня 1996 р. Блаженніший Любомир (Гузар) дав своє благословення на існування монастиря. Ця дата цілком може бути завершальною у етапі становлення та відродження Володимирської греко-католицької парафії.

Першою Адвентистською родиною у Володимирі була сім'я Савчуків. Вони прийняли адвентизм в Росії, а з 1926 року проживали у селі Новосілки, де і проходили перші молитовні служіння.

Згодом до Володимира приїхав Кюн, німець за походженням, зі своєю родиною. Він був власником фірми з виробництва надмогильних памʼяток. На цих памʼятниках часто зображували Ісуса Христа, Ангелів, Марії та різних святих. Це протирічило засадам адвентизму. Тому членами адвентистської громади була його родина, але не він сам.

Також у цей час до громади приєднується німецька родина Марквартів. В 1927 церква нараховує 14 членів церкви. У 1932 році членство у громаді становить 19 чоловік.

У сер. 1930-х років у Володимир переїджає сім'я активних адвентистів І. Татара. Його дружина починає очолювати роботу благодійного відділу "Тавіти".

У міжвоєнні роки серед членів церкви була популярною місіонерська програма під назвою "Подячна праця". На кожного члена церкви припадала певна кількість журналів та газет, які вони розповсюджували серед своїх друзів та родичів. До цієї роботи залучались не тільки молоді та похилого віку особи, але і діти.

У вересні 1939 року Володимир був окупований Радянським союзом. За угодою між Сталіним та Гітлером, усі адвентисти німецького походження, як пастори так і члени церкви, були вимушені емігрувати на свою історичну батьківщину.

Залишились адвентисти-українці та поляки. Однак, вони зазнавали переслідувань від радянської влади.

Нацистський режим лояльно ставився до адвентистів. Тому володимирська громада у 1941-1944 рр. діяла та активно розвивалась.

Після повторного приходу радянської влади, громада адвентистів опинилась у кризі. У місті проживало менше 20 прихожан. Тож вони відвідували богослужіння у с. Мишів.

З часом стали проводити підпільні богослужіння і у Володимирі-Волинському. За кафедрою проповідували: Палига Іван, Шульгат Федір, Пукало Антон та Вознюк Іван.

Тоді в громаді не було рукопокладеного пресвітера, а тим паче пастора, тому один раз в квартал на обряд євхаристії їздили у громаду Мишів.

В 1956 році було знято з реєстрації громаду села Мишів, тому група адвентистів з Володимира почала регулярно проводити свої підпільні богослужіння по домах.

В 1967 році зусиллями громад Володимир та Мишів був організований струнний оркестр, який зі своїми виступами відвідав багато громад.

1970-ті роки, для церкви Володимира, принесли багато приємних перемін. Насамперед підросла молодь, яка всупереч впливу атеїстичної ідеології не втратила віри, а залишилася вірною своїм переконанням, втрачаючи багато переваг і можливостей, які пропонувало Радянське суспільство - освіта, посади. Молодь, всупереч усім заборонам, бажала щось робити для церкви та людей.

У 1990 році члени громади Володимира-Волинського, які проживали у місті Нововолинську, утворили нову громаду у своєму місті.

Починаючи з 1992 року, церква отримує дозвіл проводити євангельські заходи у громадських місцях. Перша програма "3х12х3" була проведена в римо-католицькому костелі. Лекції відвідувало багато зацікавлених людей.

Це викликало обурення серед католицького духовенства. Вони звернулись зі скаргою на адвентистів у міську Раду із звинуваченням про занечищення ними храму. Надалі євангельські програми адвентисти проводили в будинку культури.

На початку 1995 року громада Володимира нараховувала 55 членів церкви.

Біблійні лекції громада спочатку проводила в орендованому приміщенні по вулиці Ковельській, а згодом у будинку родини Маркварта, пізніше - в домі Ольги Перлінської, інших членів церкви.

На прохання прихожан, у 1976 році влада надала офіційний дозвіл проводити молитовні служіння у домі Євангельських християн баптистів, який знаходився по вулиці Чапаєва (тепер - Гайдамацька). У 1977 році після наполегливих прохань обох протестантських церков, державою був наданий дозвіл будувати спільний молитовний будинок по вулиці Раскової, 8.

10 травня 1980 року церква адвентистів освятила молитовний будинок, у якому вони проводили служіння до кінця 2000 року.

Наступною важливою подією для громади стало отримання у 1994 році офіційного дозволу на будівництво молитовного будинку по вулиці Генерала Шухевича, 87. У цьому ж році був закладений фундамент нової церкви.

Освячено молитовний будинок у жовтні 2004 р.

Антоній Невядомський (1897-1983) 1927-1930

П.Поліщук 1930-?

Еміль Гайдик (1902-1993) ?-1935-?

Петро Лукіч Бурило 1956-?

Анатолій Якович Плотніков 1979-1989

Новак Олексій Оверкович 1989-1995

Ватаман Юрій Васильович 1995-2000

Руслан Бабій 2000-2001

Молагін Васе Фентович 2001-2003

Горбачевський Петро 2003-?

Першими пʼятидесятниками у Володимирі були переселенці з с. Рудка Грубешівського повіту. Вони переїхали до міста у 1943 р. Це були Агафія та Христина Гринь, Віра Пелех, Ганна та Віктор Заяці. Пізніше громада поповнилась іншими переселенцями.

Першим новонаверненим до пʼятидесятництва мешканцем Володимира-Волинського став Никифор Залуцький. У квітні 1951 родину Залуцького Никифора вивезли до Сибіру (в Іркутську обл.) Релігійні відправи здійснювались у приватних помешканнях та у церкві баптистів. У 1959 р. стався розкол між баптистами та пʼятидесятниками. Відтоді пʼятидесятники збирались окремо.

У 1982 році через наполягання уповноваженого у справах релігії по Волинській області В'ячеслава Маслоша, у домі Івана Денисюка відбулася його зустріч з членами церкви. На зустрічі був присутній також місцевий чиновник у справах релігій Микола Селецький. Питання стояло в ультимативній формі: або п'ятидесятники проводять зібрання у домі молитви баптистів (вул. Раскової, 8), або, за словами представників влади, "будуть використані силові структури для недопущення підпільних зібрань". З другого боку влада тиснула на керівництво баптистської церкви на чолі з Іваном Новосадом, попередивши, щоб не чинили перешкод для зібрань п'ятидесятницької церкви. Рішення про вхід у дім молитви баптистів було прийняте 12 квітня 1982 року на членському богослужіння, яке відбувалося в домі Івана Корця. Баптисти з розумінням поставилися до цієї ситуації і прийняли, надавши час для богослужінь: Можливість будівництва власного дому молитви громада наприкінці 1980-х років. 31 травня 1990 року на членському зібранні, де були присутні 209 членів, головуючим Степан Веремчук, секретарем Микола Чилей, було вирішено три питання. Перше: подавати документи для автономної реєстрації (що було зроблено Іваном Денисюком та Іваном Корцем). Друге: прийняте рішення щодо будівництва дому молитви. Третє: офіційно підтвердити пресвітерське служіння Івана Івановича Денисюка (для визнання його служіння органами влади). Цього ж року була придбана ділянка для будівництва по вулиці Незалежності, 54 і розпочата підготовка до будівництва. У вересні 1990 року закладений фундамент майбутнього приміщення. В середині 90-х років стався стрімкий ріст церкви. Незважаючи на масову еміграцію, церква збільшувалася. Рекордним став 1996 рік: тоді хрещення приймало 49 чоловік. Більше того: силами церкви, з участю служителів та проповідників проводилися регулярні богослужіння в навколишніх селах. Як наслідок сьогодні там є самостійні церкви. Це: Крать (Турійський район, пресвітер Самуїл Трофимук, зараз служіння продовжує його син Сергій Трофимук), Замости (Турійський район, пресвітер Петро Сідловський, диякон Сергій Амелін) Туричани (Турійський район, пресвітер Віктор Трофимук, помічник Юрій Зінкевич). В селі Мокрець (Турійський район) церква була заснована Церквою Святої Трійці м. Нововолинськ.

Польовий шпиталь № 1 фундації польських рільників Кутновського повіту - створений 1 березня 1919 року, весь час перебував на Східному фронті (протибільшовицькому та протиукраїнському). З 26 травня до 26 червня 1919 року перебував у Володимирі-Волинському. За цей час у ньому лікувалось 169 хворих.

У Володимирі працюють такі медичні заклади:

Також у місті є Володимир-Волинська районна організація Товариства Червоного Хреста України (вул. Павлова, 20).

Головним оператором надання населенню поштових послуг у місті є філія національного оператора підприємства УДППЗ "Укрпошта".

Основний та єдиний оператор фіксованого зв'язку - ВАТ "Укртелеком". Код міста +380- 3342.

Доступ до Інтернету забезпечують провайдери "Ланет", "Укртелеком" та "Інтертелеком".

Банківська сфера міста представлена такими філіями та відділеннями: Ощадбанк, ПриватБанк, Укргазбанк.

Шлях від облцентру Луцька проходить автотрасою .

У місті працює автостанція, через яку автобусами та маршрутними таксі здійснюються перевезення Володимирським районом, Волинською областю та Україною.

В даному населеному пункті знаходиться залізнична станція "Володимир".

Міський громадський транспорт представлений системою маршрутних таксі.

Видаються газети "Слово Правди", "Місто вечірнє", "Володимирський експрес" та "Рідне місто".

Місцеве телемовлення здійснює телеканал "АТМ Володимир"

Леніну (на центральній площі міста; відкритий 20 липня 1947 року, дата знесення - невідома)

Леніну (у сквері між вулицями Луцька, Данила Галицького та Жовтнева; встановлений 22 квітня 1966 року, знесений на початку 1990-х рр.)

Сталіну (встановлений у 1940 році, пошкоджений у 1941 році)

Гагаріну

листоноші (бронза; стояв у сквері на перехресті вулиць Ковельської та Сагайдачного; знесений у 1990-х рр.; деякий час зберігався на складі поштового відділення, приблизно у 1999 році перевезений до Луцька)

Володі Ульянову

Прикордонникам

радянським танкістам

Памʼятна табличка на місці розстрілу жертв НКВС

Меморіальна дошка Арсену Річицькому

Меморіальна дошка Небесній Сотні

Меморіальні дошки загиблим учасникам АТО на будівлі ліцею № 3

барельєф художнику - монументалісту Миколі Андрійовичу Рокицькому

штабу 90-го прикордонного загону (встановлена у 1988 р. на вежі колишнього домініканського монастиря, демонтована у 2017 р., передана до Волинського регіонального музею українського війська та військової техніки)

Протягом своєї тисячолітньої історії, Володимир завжди був багатонаціональним та багатокультурним містом.

Станом на 1 січня 2012 року в місті проживає 38,8 тис. осіб.

За даними 1911 року, міське населення становило 15621 мешканця, з них 7060 євреїв (45,2 %), 6610 православних (42,31 %), 1901 католиків (12,17 %).

Згідно з даними останнього Всеукраїнського перепису населення (2001 рік) населення Володимира становило 38,3 тис. осіб; воно не змінилося порівняно з даними перепису 1989 року (38,3 тис. осіб).

Щодо статевого складу населення Володимира, то станом на 2001 рік у місті проживало 18,0 тис. чоловіків (47 %) та 20,3 тис. жінок (53 %). Порівняно з переписом 1989 року кількість чоловіків зменшилась, а жінок відповідно збільшилась на 0,5 %.

У національному складі населення міста переважна більшість українців, чисельність інших національностей порівняно з чисельністю українців невелика.

Щодо мовного складу населення, то серед населення міста за даними Всеукраїнського перепису населення 2001 року вважали рідною мовою:.

З 12-го століття місто є важливим єврейським центром. Більшість з них були купцями, які сприяли перетворенню міста в торговий центр між Сходом та Заходом Європи. Місто відвідували єврейські торговці з Німеччини. В архіві міста Стрлазонд збережені листи єврейських купців міста. Найдавніша згадка про євреїв у Володимирі зафіксована у літописі та датована 1288 роком при описі смерті князя Володимира Васильковича. Єврейська громада офіційно була заснована у 16 столітті. У 1527 році євреї вже виплачували місцевий податок. У 1552 році з 243 будинків навколо фортеці 22 були єврейськими.

У 1649 році повстанці Богдана Хмельницького нібито убили "багато тисяч" євреїв у Володимирі. У місті залишилося лише 39 сімей.
У 1861 році у місті налічувалося вже 6122 євреїв (близько 70 % населення) і 7 синагог. В 1897 році єврейське населення становило 59,3 %. Після створення незалежної Польщі на виборах у мерію 1929 року євреї здобули половину місць. У 1931 році 84 % з торгових підприємств належали євреям, існувало 3 школи з викладанням мовою іврит. У 1931 р. у Володимирі жило приблизно 11 тис. євреїв (44 % населення). У вересні 1939 р., коли Німеччина напала на Польщу, єврейське населення Володимира зросло до 25 тис. за рахунок біженців із західних районів Польщі. За часів радянського режиму єврейські школи було закрито, діяльність усіх єврейських партій було зупинено, а їхніх лідерів було негайно відправлено до Сибіру. В 1942 р. нацистською окупаційною владою було створене гетто, до якого зігнали євреїв міста а також навколишніх сіл. Майже всі вони були знищені нацистами за участю місцевої поліції протягом трьох "акцій" в 1942-43 рр. Розстріли відбувалися біля тюрми у валах древнього городища, на околиці с. П'ятидні (1942 р.) і с. Фалемичі (1943 р.).

7 липня 1941 року створено юденрат ("єврейську раду"). Головами юденрату почергово були Яків Давид Моргенштерн, Вейлер (Венгер), Пасс, Лейб Кудиш. 13 квітня 1942 року - створення гетто 1 вересня 1942 року - початок першої "акції", у ході якої нацистами убито 18 тисяч євреїв 13 листопада 1942 року - початок другої "акції", знищено 1,5 тисячі євреїв 13 грудня 1943 року - повна ліквідація гетто

На місці розстрілу євреїв міста і району в с. П'ятидні в 1989 р. споруджено монумент.

На місці розташування гетто в 2014 р. на вул. Т. Шеченка встановлений пам'ятник.

Велика синагога

Росіяни з'явились у місті наприкінці XVIII століття, коли Володимир увійшов до складу Російської імперії. Сюди направляли чиновників, військових, учителів, священиків. Також конфісковані у поляків землі передавались землевласникам-росіянам. Так сформувалась російська громада у місті.

На початку Першої світової війни у 1914-1915 рр. майже усі етнічні росіяни виїхали з міста.

Частина з них повернулась у Володимир після захоплення регіону поляками. Разом із ними сюди приїхали деякі росіяни-утікачі від більшовицького режиму.

У міжвоєнний час у місті діяло відділення Російського благодійного товариства (вул. Коперника, 9) на чолі із А. Г. Нікітіним. При ньому діяла бібліотека.

З початком Другої світової війни місто захопила Червона армія. У місті різко збільшилась кількість росіян. Для них відкрили школи з російською мовою навчання. Російська громада була основою для нової радянської влади.

З 1944 року розпочалась нова хвиля міграції росіян у місто. Росіяни здебільшого займали високий соціальний статус - адміністративні посади, більш оплачувана вчительська робота, військова служба.

На 2001 рік російську мову як рідну визнали трохи більше 5 % мешканців міста.

Перша згадка про вірменську колонію у Володимирі міститься у кондаку католикоса Месропа 1364 р. Пізніші згадки - в кондаку католикоса Теодороса ІІ 1383 р. та кондаку католикоса Яковбоса III 1410 р. Іван Линниченко стверджує, що сліди вірмен у Володимирі відносяться до XIII ст. Однак, це заперечує Ярослав Дашкевич.

Бадера Олександр Миколайович - активіст Євромайдану. Помер 28 січня 2014 року після побиття на вулиці Грушевського в Києві. За суспільним визнанням є в числі "Небесної сотні". Герой України.

Юзеф Баєк / Bajek Józef (08.03.1902, Володимир - 02.12.1979, Ноттінгем, Велика Британія) - плютоновий Польських повітряних сил у Великій Британії в роки Другої світової війни, тричі кавалер Льотничої медалі.

Бурлацький Олексій Мендельович (17 вересня 1919 - 22 жовтня 1993) - соліст Горьковського театру опери та балету імені О.Пушкіна, заслужений артист РРФСР.

Войнаровський Андрій - небіж гетьмана Івана Мазепи.

Герасимович Йосип Васильович - фахівець в області кіноплаката, учасник Першої виставки кіноплаката в Москві (1925).

Герасим'юк Олег Вікторович - український футболіст.

Гнатюк Ірина Святославівна- український мовознавець, фразеолог, лексикограф.

Данилюк Ед - сучасний письменник-детективіст.

Карасюк Роман Іванович - український футболіст.

Косинський Лев Опанасович (1909-1984) - головний диригент Театру музичної комедії (Петрозаводськ), директор Петрозаводського музичного училища, заслужений діяч мистецтв Карельської АРСР.

Костюк Анатолій Антонович - український художник.

Жакобо Крайцер (1890-?) - один із очільників єврейської громади Аргентини

Кегос Клігер (1904, Володимир - 1985, Буенос-Айрес, Аргентина) - аргентинський єврейський поет

Кримський Агатангел Юхимович - український історик, письменник і перекладач кримськотатарського походження, один з організаторів Академії Наук України (1918).

Кузьміних Олег Володимирович - командир десантно-штурмового батальйону 95 бригади Збройних Сил України, "кіборг" - захисник Донецького аеродрому, кавалер ордена "За мужність".

Кунцевич Йосафат - український церковний діяч, архієпископ полоцький Греко-Католицької церкви (з 1618 р.). Канонізований Вселенською церквою у 1867 р.

Лещик Василь Романович - актор. Заслужений артист УРСР (1986).

Лерер Міріам - провідна драматична акторка єврейських театрів в Аргентині, антрепренер.

Матросова Юлія Савеліївна - українська актриса, лауреат Чернігівської обласної премії імені Миихайла Коцюбинського.

Міндюк Грицько Павлович - підполковник Армії УНР.

Нафталі Бен-Єгуда (18.5.1915-6.9.2006) - депутат міської ради та заступник мера м. Рамат-Ган (Ізраїль), директор департаменту цивільної авіації Міністерства транспорту Ізраїля.

Нікончук Андрій Валерійович (1993-2022) - солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни.

Пільчевський Олексій Іванович - радянський поет.

Романенко Олег Петрович - Генерал-лейтенант. Начальник Національної академії оборони України (1997-1999).

Садирбаєв Фелікс - доктор габітований, професор Університету Даугавпілс

Стельмах Віктор Анатолійович - український поет, член Національної спілки письменників України.

Стубелевич Стефан (1762-1814) - вчений в галузі фізики й математики, професор Вільнюського університету, написав перший в Литві підручник з фізики

д-р Філоненко Людомир Павлович - український музикознавець, педагог-піаніст, доктор філософії.

Цинкаловський Олександр Миколайович - історик, музеолог, археолог, етнограф, дослідник Волині, вояк Армії УНР.

Черановський Маркіян Григорович - член Української Центральної Ради.

Єжи Антчак - відомий польський кінорежисер, фільм якого "Ночі і дні" був номінований на Оскара 1976 року.

Давид бен Шмуел Га-Леві - один з найвідоміших рабинів Львова.

Нугер Абрам Петрович - актор, режисер

Цугер Макс - американський психіатр.

Хана-Рахель Вербермахер - хасидська релігійна діячка, перша цадекет (жінка-цадик) в історії хасидизму

Марек Доманський - польський прозаїк, драматург.

Алісія Бобровська - польська та американська акторка, Міс Польща (1957)

Фурман Артем - переможець 4 сезону конкурсу Х-фактор на польському телебаченні

Богдан Копчинський - польський політик, адвокат, посол на Сейм.

Мечислав Савчук (1930-2014) - польський правник, професор, викладач Університету Марії Кюрі-Склодовської (Люблін)

Козицький Сергій Олександрович (20 жовтня 1883 - 10 січня 1941, Остріг) - український композитор, 1922-28 - посол до польського сейму й голова українського парламентського клубу; 1928-30 - член польського сенату.

Сас-Яворський Єжи (пол. Jerzy Sas Jaworski) (5 січня 1920 - 25 грудня 2008) - кавалер ордена Virtuti Militari.

Обромпальська Фортуната (1909 - 10 червня 2004) - видатна польська фотографка.

Адам Майчак (1929-1982) - професор, викладач Медичної академії в Любліні, кавалер ордена Відродження Польщі.

Станіслав Собоцький - лікар-хірург, доктор медичних наук, заслужений лікар Польщі, публіцист, почесний громадянин міста Ярослав, віце-голова ради міста Ярослава, автор, співавтор та редактор багатьох наукових праць, зокрема "Acta Medica Premislensia".

Здіслав Квятковський - генерал Народного Війська Польського

Станіслав Збігнев Подковінський (1924-2003) - кавалер ордена Virtutti Militari

Єжи Стройновський (1922-1999) - психіатр, філософ, професор Католицького університету у Любліні

Болеслав Гідзінський (1910-1943) - польський комуністичний діяч

Ісакова Аїда Петрівна (1940-2012) - композитор.

Саваровський Володимир Іполітович (1885 - ?) - учасник Першої світової війни у лавах Російської імператорської армії. Поручик. З жовтня 1919 р. - командир парового катера № 5 "Лубни" Середньо-Дніпровської флотилії. Потрапив до більшовицького полону. З 1920 року перебував на особливому обліку в Одеській ЧК.

Яків Міллер/Yakov Miller (1918-?) - один з організаторів повстання в'язнів у концтаборі Треблінка 2 серпня 1943 р. Проживав в Уругваї.

Штерн Макс Ісакович (1899 - 9 вересня 1937) - заступник комерційного директора Мосторгу, засуджений воєнною колегією Верховного суду СРСР до розстрілу, реабілітований 1955 р.

Сикулер Йосип (Yosef Sikoler (Sikuler); 1907, Володимир, Волинська губернія, Російська імперія (нині - Волинська область, Україна) - жовтень 1954, Ізраїль) - єврейський їдишомовний та івритомовний поет.

Володимир Процюк (21 березня 1912 - 15 лютого 1991) - головний секретар Організації Державного відродження України, голова Українського Патріархального товариства, диктор радіо-години "Голос Мирян".

Анатолій Баранніков - міністр будівництва Самарської області (РФ)

Тадеуш-Флорентин Томановський (29 жовтня 1883 - 11 лютого 1970, Пекари-Шльонські, Польща) - кавалер ордену Хрест Заслуги (Польща) та кавалерського Хреста відродження Польщі.

Петрук Сергій Іванович (14 липня 1959 - 17 лютого 1983) - кавалер Ордену Червоної зірки (СРСР), учасник агресії СРСР проти Афганістану

Лущакевич Василіса Леонітївна - нагороджена "Медаллю материнства" І ступеня указом президії Верховної ради УРСР 25 серпня 1945 року

Чуйко Олександра Григорівна - нагороджена орденом "Материнська слава" ІІ ступеня указом президії Верховної ради УРСР 25 серпня 1945 року

Сборомирський Болеслав Іванович (1887-1937, Орел, Росія) - художник

Нікончук Андрій Валерійович (1992-2022) - Солдат загинув 24 лютого 2022 року.

Андрощук Володимир Іванович - кінорежисер-документаліст, режисер-постановник 10-серійного історичного фільму "Час збирати каміння".

Антонович Володимир Боніфатійович - український історик, археолог, етнограф, досліджував місто Володимир, займався вивченням Успенського собору та "Старої Кафедри". Склав археологічну карту Волинської губернії.

Андрєєвський Климент - протоієрей, настоятель соборної церкви, кавалер ордену св. Володимира 3 і 4 ст. (1900, 1911 рр.)

Аптекар, Абрам Ашкенази (сер. XVI ст.) - автор книги "םײח םס" ("Життєвий еліксир"; Прага, 1590)

Бойко Анатолій Ігорович - Заслужений майстер народної творчості України.

Букатевич Микола Петрович - відомий художник на Волині, проживав у Володимирі в 40-80-х роках, автор полотна "Народні месники".

Ва́йнриб Бернард Дов Зухер (Weinryb, Bernard Dov Sucher; 1900, Туробін, Польща, - 1982, Філадельфія, США) - історик-економіст, соцоолог, у Володимирі жив впродовж 1922-1925 рр., де був активістом руху Ге-Халуц та заснував єврейську школу, професор Дропсі університету, доктор філософії, автор кількох книг.

Володимир Святославич - великий князь Київський (979-1015), правитель і хреститель Київської Русі.

Герштанський Дем'ян Йосипович - православний священик, громадський діяч, член Сенату Другої Речі Посполитої.

Добрознай Назар Васильович - капітан Збройних сил України, лицар ордена Данила Галицького.

Іпатій (Потій) - берестейський каштелян, сенатор Речі Посполитої, предстоятель Унійної церкви.

Косович Севастьян - відомий священик, настоятель Успенського собору в 20-30-х роках XIX ст., автор перших краєзнавчих розвідок з церковної історії стародавнього Володимира, зокрема праці "Историческое и от части статистическое описание города Владимира, что на Волыни. Рукопись 1838 г.".

Лев (Слюбич-Заленський) - предстоятель Унійної церкви.

Мишуга Лука - український історик, державний і громадський діяч, журналіст, редактор, юрист, дійсний член Наукового товариства імені Шевченка.

Тетеря Павло - український військовий, політичний і державний діяч. Гетьман Війська Запорозького, голова козацької держави на Правобережній Україні (1663-1665).

Річинський Арсен Васильович - ініціатор українського церковного руху на Волині. Заснував часописи "Наше братство", "Рідна церква" та інші. В 20-30-х роках проживав у місті Володимирі.

Саєвич Микола - український інженер-лісівник, громадський і військовий діяч.

Теодорович Микола Іванович - історик, краєзнавець, церковний діяч. Народився в місті Гродно в Білорусі, викладав у Волинській духовній семінарії у Кременці. Ініціював розвиток краєзнавчого руху на Волині, автор першого дослідження з церковної історії Володимира.

Тележинський Михайло Федорович - композитор, хоровий диригент, публіцист, відомий духовий та політичний діяч, жив і працював в 20-30-х роках в місті Володимирі.

Фелінський Алойзи - польський письменник, драматург, вчений, навчався в Володимирському колегіумі, займався перекладацькою діяльністю.

Фаддей (Успенський) - російський релігійний діяч в Україні.

Татарчук Володимир Йосипович - радянський футболіст, чемпіон Олімпійських ігор 1988 року.

Броніслав Яблонський (1920-1986) - професор, агротехнік, ректор Рільничої академії (Вроцлав), автор 85 наукових праць, у тому числі 4 підручників, шкільну освіту здобув у Володимирі.

Казімєж Носалевський (1871-1947) - настоятель римо-католицьких парафій у Проскурові, Бару, Кам'янці-Подільському, Володимирі, Здолбунові, Шумську, Почаєві, генеральний вікарій Кам'янецької дієцезії, ректор малих духовних семінарій у Бучачі та Володимирі, депутат Володимирської міської ради, сенатор 5 каденції Сенату Польської республіки (1938-1939), кавалер Хреста Незалежності Польщі та Золотого хреста заслуги.

Роман Нєдзєльський (1911-1978) - інженер, доцент, ректор Вищої інженерської школи (пізніше - Політехніки) у Ряшеві, кавалер Золотого хреста заслуги, Ордену відродження Польщі, викладав у Гімназії Механічній Польської мацєжи шкільної у Володимирі.

Миколай Хольц - священомученик Польської автокефальної православної церкви

Пйотр Маньковський - біскуп кам'янецький, архібіскуп енейський.

Зигмунд Зелінський (1925) - генерал, дипломат, доктор наук військових.

Ян Чарнецький (1919-1979) - генерал Війська Польського

Тадейш Бурштинович (1920-985) - польський режисер, директор Варшавської Опери

Стефан Ключицький (1881-1940) - кавалер ордену Virtuti Militari

Владислав Марецький (1911-1999) - кавалер ордену Virtuti Militari

Рудьковський Сергій (1873-1944) - караїмський поет, публіцист, журналіст, працював у Володимирі секретарем суду

Вестерхайде Вільгельм (17 березня 1908, Білефельд, земля Північний Рейн-Вестфалія, Німеччина - ?) - володимирський гебіткомісар (1941-1943), підозрювався в організації вбивства понад 9 тисяч євреїв Володимира.

Отто Еріх Вьольмле (Völmle, Otto Erich) (08.02.1910, Гаймсгайм, Німеччина - 17.01.1983, Гаймсгайм, Німеччина) - гауптштурмфюрер СС, начальник відділення поліції безпеки та служби безпеки у Володимирі в роки Другої світової війни, причетний до знищення єврейського гетта у Володимирі.

Дудек Мирослав (26 жовтня 1908, Карвіна, Чехія - 1985, Польща) - праведник народів світу, лікар, керівник польового шпиталю у Варшаві під час Варшавського повстання 1944 р.

Озеров Антон Хрисанфович (30 січня 1912, Самбір - 1976, Київ) - професор, доктор медичних наук.

Фейнер Францішек Кароль (4 жовтня 1897, Ходачків Великий, Тернопільський повіт - 1940) - випускник гімназії в Тернополі (1917). У 1939 р. був мобілізований до 50 полку піхоти польської армії. Учитель у Володимирі. Заарештований радянською владою, розстріляний як польський офіцер, похований у П'ятихатках (Харків).

Онуфрейчук Володимир - посол 5 каденції Сейму Польської республіки (1938-1939).

Олександр, архимандрит, настоятель Христоріздвяного монастиря, кавалер Ордену св. Володимира (1886 р.)

Табінський Петро Васильович - український церковно-освітній діяч.

Григорій (Боришкевич) - єпископ РПЦЗ, архієпископ Чикагсько-Детройський та Середнього Заходу

Едвард Дембіцький - поет, акордеоніст, автор пісень, сценаріїв та музики до фільмів, у роки Другої світової війни у складі ромського табору працював у володимирському гетто, написав книгу спогадів "Птах померлих"

Василь Ляшук (1884, Старгород, Сокальський повіт - 20 травня 1929, Старгород, Сокальський повіт)- старшина УГА, у 1928 р. заснував у Володимирі споживчу крамницю "Селянська Торговля"

Левицький Данило (1816 - 22 грудня 1888, Володимир) - краєзнавець, священик, автор "Извлечения из документов, относящихся ко времени епископов владимиро-волынских Иоанна Борзобогатого-Красенского и Феодосия Ласовского, 1563-1565 гг." (Церковные ведомости, издаваемые при Святейшем Правительствующем Синоде. 1889. № 6,С. 152-153.)

Андрій Гладисевич (Andrzej Gładysiewicz) (1914, Посада Гірна - 1983, Полонне) - пробош костелу Йоакима та Анни у 1940 (травень-вересень), адміністратор парафії Серця Ісуса (1940-1945), визнаний радянською владою "зрадником народу"

Станом на 2020 рік званням "Почесний громадянин Володимира" відзначені 27 осіб (докладніше див. Почесні громадяни Володимира).

Гаврило Васютич (станом на 1646 рік)

Францішек Боруцький (лютий 1807 - 16 лютого 1810)

Вавжинець Дембіцький (16 лютого 1810 - 2 лютого 1813)

Федір Січинський (2 лютого 1813-1816?)

Масловський Петро Якимович (станом на 1843-1844 р.)

Аргіров Федір Дмитрович (1845)

Гінглят Леонтій Мартинович (1846-1847)

Лазаренко Михайло Миколайович (станом на 1848-1850 р.)

Морозов, підполковник (до 1851 р. служив у Якутському полку) (1852-?)

Турович (станом на 1858 р.)

Архімович Фома Павлович (станом на 1879-1880)

Кржимовський Лев Флоріанович (станом на 1885-1892)

Баклашов Михайло Григорович (відставний штабс-капітан) (1893-1903)

Зубович Іван Казимирович (станом на 1904-1914)

Євген Черановський (22 листопада 1918 - 8 лютого 1919)

Францішек Тверд (не пізніше липня 1919 - ?)

Адам Осташевський (1922-?)

Fottyn (?-1924-?) - виконуючий обов'язки

Ткачик Володимир/Болеслав

Жураковський Станіслав (1928-1931)

Стемповський Губерт (?-1933) - Стемповський Губерт (30 серпня 1897, Подільська губернія - 5 жовтня 1962, Скурніце, гміна Фальков, Конецький повіт, Свєнтокшицьке воєводство, Польща) - бурмістр м. Володимира, староста Володимирського повіту (1933-1936), староста Любомльського повіту, віце-президент та президент м. Луцька. Син Станіслава Стемповського - міністра земельних справ та внутрішніх справ УНР. За освітою - агроном, після Другої світової війни працював у с. Фальков (нині - Конецький повіт, Свєнтокшицьке воєводство). Похований на кладовищі Старі Повонзки у Варшаві.

Сухоржевський Леон (1933-?)

Емануель Рибіцький (не пізніше 18 травня 1937-1939) - народився 29 червня 1891 року, до призначення на посаду бурмістра був війтом у гміні Микуличі, кавалер ордену Virtuti Militari

Овчаренко (1939) - голова тимчасового правління

Кривін Едуард Олексанрович (станом на січень 1940)

Степан Черниш (станом на листопад 1942-червень 1943; голова міської управи)

Бондаренко Микола Ісидорович (21.08.1944 - 15.02.1945)

Нечаєв Володимир Миколайович (16 лютого 1945 - 15 березня 1946)

Кандауров Василь Семенович (16 березня 1946 - 31 січня 1947)

Рижановський Сергій Михайлович (лютий 1947 - грудень 1948)

Починок П. К. (в.о., січень 1949 - 15 березня 1949)

Соколов Кузьма Максимович (16 березня 1949 - грудень 1950)

Сайчук Трифон Семенович (січень 1951 - 15 березня 1955)

Кувшинов Іван Миколайович (16 березня 1955 - 15 березня 1961)

Сафонов І. П. (16 березня 1961 - 31 січня 1965)

Шеменов А. Я. (лютий 1965 - 31 грудня 1965)

Черновський Д. М. (січень 1966 - 15 березня 1969)

Горбаченко Борис Мусійович (16 березня 1969 - ?)

Зай А. С. (? - серпень 1974)

Мовчан В. Г. (лютий 1971 - липень 1973)

Скромний Віктор Петрович (серпень 1974 - серпень 1978)

Горбаченко Борис Мусійович (вересень 1978 - листопад 1980)

Лапташук Євгеній Костянтинович (грудень 1980 - жовтень 1983)

Потурай Сергій Омелянович (листопад 1983 - листопад 1988)

Саганюк Петро Данилович (грудень 1988 - квітень 1992)

Гнатюк Микола Антонович (травень 1992 - червень 1994)

Мамедов Павло Григорович (липень 1994 - березень 1998)

Саганюк Петро Данилович (березень 1998 - 30 листопада 2020)

Пальонка Ігор Анатолійович (з 30 листопада 2020 року)

Сергєєв-Ценський Сергій Миколайович "Горячее лето" (11-й роман із циклу "Преображение России") - кількаразове згадування міста.

Петров Василь Степанович "Прошлое с нами" - частина дії цього воєнного роману-хроніки відбувається у Володимир-Волинському укріпрайоні.

Данилюк Ед "Трезуб-империал" - дія цього ретро-детективу розгортається у Володимирі. Місто також згадується в іншому історичному детективі автора - "Пожар Саниры".

1. Статистичний збірник "Чисельність наявного населення України" на 1 січня 2018 року (PDF)

2. Етимологічний словник літописних географічних назв Південної Русі (1985). irbis-nbuv.gov.ua.

3. Zadoroz︠h︡nyĭ, V. B.; Matvii︠e︡nko, Antonina; Instytut ukraïnsʹkoï movy; Instytut ukraïnsʹkoï arkheohrafiï (1995). Volynsʹki hramoty XVI st.. Kyïv: Naukova dumka. ISBN 5-12-002644-3. OCLC 35597111.

4. Андрій, Щесюк. Депутати не підтримали перейменування Володимира-Волинського. volodymyrrada.gov.ua (укр.). Архів оригіналу за 9 серпня 2020.

5. Obwieszczenie Ministra Spraw Wewnętrznych z dnia 3 czerwca 1922 r. // Monitor Polski (dziennik urzędowy rzeczypospolitej polskiej), 1922. - № 134. - S. 1. (пол.)

6. Указ ПВС СССР от 9 августа 1944 года № 805/1 "Об уточнении наименований городов: Тарнополь, Черновицы, Каменец-Подольск, Владимир-Волынск, Чертков Украинской ССР" // "Ведомости Верховного Совета СССР" 1944 г. № 42.

7. Ізотова, Тетяна. Міська рада підтримала ініціативу повернення місту історичної назви "Володимир". volodymyrrada.gov.ua (укр.). Архів оригіналу за 1 жовтня 2021.

8. Постанова Верховної Ради України від 15 грудня 2021 року № 1959-IX "Про перейменування міста Володимир-Волинський Володимир-Волинського району Волинської області"

9. Володимир-Волинський "дерусифікували" й перейменували. Що це значить. BBC News Україна (укр.). Архів оригіналу за 15 грудня 2021.

10. ↑ Кравчук П. А. Рекорди Волині 1993. - Любешів, 1994. - 64 с. ISBN 5-7707-2014-1/4., с. 27

11. Кравчук П. А. Рекорди Волині 1993. - Любешів, 1994. - 64 с. ISBN 5-7707-2014-1/4., с. 7

12. Кралюк, Петро (25 липня 2018). Володимир - стольний град Волині. Архів оригіналу за 24 червня 2021.

13. Інститут історії України. Енциклопедія історії України: Т. 10: Т-Я [Архівовано 7 серпня 2020 у Wayback Machine.]

14. Niesiecki, Kasper (1728). Herby y familie rycerskie, tak w Koronie jako y Wielkim Xięstwie Litewskim zebrane (пол). Lwow: Drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu. с. 38,39.

15. Niesiecki, Kasper (1682-1744 (1743). Korona polska przy złotey wolnosci starożytnemi rycerstwa polskiego y Wielkiego Xięstwa Litewskiego kleynotami [...] ozdobiona (пол). (Lwów): Drukarnia Jezuitów Druk. с. т.3, с.859.

16. Rozporządzenie Rady Ministrów z dnia 15 lipca 1925 r. o zmianie granic miasta Włodzimierza w powiecie włodzimierskim. [Архівовано 13 жовтня 2016 у Wayback Machine.] (пол.)

17. Rozporządzenie Ministra Spraw Wewnętrznych z dnia 16 września 1933 r. o zmianie granic miasta Włodzimierza w powiecie włodzimierskim, województwie wołyńskiem. [Архівовано 8 листопада 2016 у Wayback Machine.] (пол.)

18. Бой 197 сд за овладение Владимир-Волынский / полковник Айвазов, подполковник Альтговзен/ // ЦАМО. Ф. 236. Оп. 2673. Спр. 1241. Арк. 125-133 (Отчеты о боевых действиях. Дата создания документа: 20.07.1944 г.). (рос.)

19. Чи змінить місто Володимир-Волинський назву, вирішуватиме громада [Архівовано 21 вересня 2018 у Wayback Machine.] // // Укрінформ, 2016-02-25

20. Верховна Рада України перейменувала місто Володимир-Волинський [Архівовано 15 грудня 2021 у Wayback Machine.] // Волинські новини, 2021-12-15

21. ↑ Памятная книжка Киевского учебного округа на 1912/13 учебный год, Ч. 1 К.; Тип. т-ва И. Н. Кушнерев и К°; 1913.

22. https://www.volynnews.com/news/archive/u_lutsku_khovayetsya_pamyatnyk_lystonoshi_foto/

23. Помилка цитування: Неправильний виклик тегу <ref>: для виносок під назвою Населення не вказано текст

24. Михайловський В. Васальні стосунки князів Коріатовичів із Казимиром ІІІ та Людовіком Угорським [Архівовано 28 травня 2015 у Wayback Machine.] // Український історичний журнал. - К. : "Дієз-продукт", 2010. - № 4 (493). - С. 13. - ISSN 0130-5247.

25. . Herbarz polski: wiadomości historyczno-genealogiczne o rodach szlacheckich. - Warszawa: Warszawskie Towarzystwo Akcyjne Artystyczno-Wydawnicze, 1907. - Cz. 1. - t. 10. - S. 103. (пол.)

26. Spieralski Z. Kiszka Piotr h. Dąmbrowa (zm. 1534) // Polski Słownik Biograficzny. - Wrocław - Warszawa - Kraków: Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk, 1966-1967. - Tom XII/4, zeszyt .... - S. 515. (пол.)

27. Niesiecki K. Korona Polska przy Złotey Wolnosci Starożytnemi Wszystkich Kathedr, Prowincyi y Rycerstwa Kleynotami Heroicznym Męstwem y odwagą, Naywyższemi Honorami a naypierwey Cnotą, Pobożnością y Swiątobliwością Ozdobiona... [Архівовано 26 серпня 2014 у Wayback Machine.] - Lwów: w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu, 1743. - T. 4. - S. 642. (пол.)

28. Мартинець Гнат // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995. - Т. 4. - С. 1478.

29. Dziennik Zarządu m. Łodzi, 1926, № 43, s. 12

Бої за Володимир Волинський - Журнал "Літопис Червоної Калини" Ч. 7 від липня 1930 року - сторінки 16, 17, 18

Володимир-Волинський // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995. - Т. 1. - С. 311.

Головко В. Володимир-Волинський [Архівовано 17 березня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2003. - Т. 1 : А - В. - С. 620. - 688 с. : іл. - ISBN 966-00-0734-5.

Грушевський М. Історія України-Руси. - Т. 1-10.

Мазурок Р. В., Гнатюк А. С. Володимир. Забуті образи міста. - Рівне: видавничий дім "Естеро", 2013. - ISBN 978-966-2254-46-4.

Музиченко В. Володимир єврейський. Історія і трагедія єврейської громади м. Володимира-Волинського. - Луцьк: Волинська обласна друкарня, 2011. - ISBN 978-966-361-664-3.

Стемковський В. Володимир-Волинський [Архівовано 4 червня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2006. - Т. 5 : Вод - Гн. - С. 105-106. - ISBN 966-02-3355-8.

Volodymyr Muzychenko. Jewish Ludmir: the history and tragedy of the Jewish community of Volodymyr-Volynsky - Boston: Academic Studies Press, 2015. ISBN 9781618114129

Włodzimierz // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1895. - Т. XIV. - S. 169. (пол.) - S. 169-175. (пол.)

Златогорський О. Є. Дослідження на Володимир-Волинському городищі у 2010 2012 роках: Джерела і матеріали / О. Є. Златогорський, С. Д. Панишко. - Луцьк: Волинські старожитності, 2013. - 164 с.

Крушельницька Л. І. Взаємозв'язки населення Прикарпаття і Волині з племенами Східної і Центральної Європи / Л. І. Крушельницька. - К. : Наук. думка, 1985. - С. 87-89.

Кучинко М. М. Раскопки древнего Владимира-Волынского / М. М. Кучинко // Археологические открытия 1975 г. - М., 1976. - С. 349-350.

Кучинко М. М. О работах во Владимире-Волынском // М. М. Кучинко / Археологические открытия 1976 г. - М., 1977. - С. 322-323.

Кучінко М. М., Охріменко Г. В. Археологічні пам'ятки Волині / М. М. Кучінко, Г. В. Охріменко. - Вид. 2-ге, випр. і доп. - Луцьк: Вид-во ВДУ "Вежа", 1995. - С. 112.

Малевская М. В., Шолохова В. В. Раскопки архитектурных памятников в Любомле и Владимире-Волынском / М. В. Малевская, В. В. Шолохова // Археологические открытия 1975 г. - М., 1976. - С. 354-355.

Малевская М. В. Архитектурно-археологические исследования во Владимире-Волынском / М. В. Малевская, В. В. Шолохова // Археологические открытия 1976 г. - М., 1977. - С. 327-328.

Раппопорт П. А. Раскопки церкви "Старая кафедра" во Владимире Волынском / П. А. Раппопорт // Археологические открытия 1975 г. - М., 1976. - С. 384-385.

Раппопорт П. А. Старая кафедра в окрестностях Владимира Волынского / П. А. Раппопорт // Советская археология. - М., 1977. - № 4. - С. 253-266.

В. Л. Ковальський, О. Г. Михайлюк. Володи́мир-Воли́нський // Історія міст і сіл Української РСР: у 26 т. / П. Т. Тронько (голова Головної редколегії). - К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967-1974. - том Волинська область / І. С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. - С.91-110.

Терський С. В. Княже місто Володимир.- Львів: Вид-во Національного університету "Львівська політехніка", 2010.- 320 с., іл.

Терський С. В. Археологія міста Володимира.- Володимир-Волинський; Новоград-Волинський: Вид-во "Новоград", 2020.- 244 с., іл.

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир (місто) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Володимир Основні дані Країна Україна Засноване - Перша згадка 988 Колишня назва Володимѣрь Володимер 1795-1911 - Володимир 1911-1922 - Володимир-Волинський 1922-1939 - Володимир 1939-1944 - Володимир-Волинськ 1944-2021 - Володимир-Волинський Статус міста від 1324 року Населення ▼ 38 901 (01.01.2018) [1] - повне ▼ 38 901 (01.01.2018) [1] Площа 16.05 км² Густота населення 2423 осіб/км² Поштові індекси 44700-44709 Телефонний код +380-3342 Координати 50°50′53″ пн.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Рі́вне (МФА: [ˈriŭnɛ] ( прослухати)) - місто в Україні, обласний центр Рівненської області, центр Рівненського району і Рівненської громади. Машинобудування, хімічна ( ПАТ "Рівне-Азот"), легка, харчова промисловість, торфова промисловість. Три виші, два театри. Історико-краєзнавчий музей. Успенська дерев'яна церква (XVIII ст.).

Відоме з 1283 року (за уточненими даними з 1434 року). Магдебурзьке право з 1492 року. Перша письмова згадка про Рівне у статусі міста - 1496 рік, у Волинському короткому літописі.

Площа Рівного складає 64 км², густота населення - 3913 осіб/км². Знаходиться у північно-західній частині України.

Місто знаходиться у зоні помірного клімату. Найтепліший місяць - липень із середньою температурою 17,8 °C. Найхолодніший місяць - січень, із середньою температурою −3,9 °С.

Археологічні знахідки доводять, що люди жили на сучасній території Рівного ще з давніх часів: свідчення про перші поселення на околицях міста біля сучасного села Бармаки починаються від XIII ст. до н. е.; V ст. до н. е. - поселення найдавніших рільників на правому березі р. Устя біля сучасного Басівкутського водосховища; VI- IX століття н. е. - поселення ранніх слов'ян на північ від сучасного села Бармаки; X- XII століття - поблизу ріки Устя закладено фортецю Київської Русі. Рівне на східних рубежах свого князівства збудував волинський князь Володимир Василькович, племінник Данила Галицького. Перша писемна згадка про Рівне (1283 рік) як про один із населених пунктів Галицько-Волинського князівства в польській хроніці " Rocznik kapituły krakowskiej ". Однак, деякі розкопки можуть свідчити про те, що Рівне є стародавнім українським містом, адже, за твердженням цих дослідників, Рівне на 250 років старше: під час досліджень місцеві науковці відшукали будівлі, керамічний посуд, залишки зброї та будівель, датованих X століттям.

23 квітня ( 4 травня) 1793 внаслідок другого Речі Посполитої Рівне переходить до Російської імперії, а до міста входять російські війська під командуванням М. Кречетнікова. 29 серпня ( 9 вересня) 1793 року Рівне набуває статусу повітового центру в складі новоутвореного Волинського намісництва (з 1797 року - губернії). У 1804 році Рівне та його околиці спустошує нашестя сарани; неврожай і голод у місті. У 1805 починає діяти двокласна початкова школа, заснована Тадеушем Чацьким; пожежа у місті. 1815 - остання, особливо вишукана перебудова палацу Любомирських 1836 року відбувається початок будівництва гімназійного корпусу неподалік від палацу Любомирських. У 1839 із Клеваня до Рівного переведено класичну гімназію за сприяння дідича Фридерика Любомирського - батька Казімєжа. 24 липня розпочинає роботу Рівненська гімназія. У 1844- 1845 роках у Рівненській гімназії старшим викладачем працює видатний історик, письменник і політичний діяч Микола Костомаров. У 1848 споруджено каплицю св. Степана на кладовищі Грабник. Станом на 1849 рік, згідно з переписом населення, в місті проживає близько 3000 мешканців. У 1856 стається епідемія холери в місті; біля пам'ятника-колони на честь Божої Матері вивішено незгасиму лампаду. 1857 року прокладається через Рівне шосе Київ - Берестя. У 1858 починається будівництво мурованого костелу за пожертви князя Казімєжа Любомирського. Після скасування кріпосного права Рівне починає швидко зростати і його населення становить 3294 мешканці. 1862 року у місті відкрито телеграф. У 1863 році відбувається відкриття в Рівному жіночої гімназії та арешт діячів польського повстання. 1865 рік - реформування Рівненської гімназії із класичної в реальну. У 1866- 1871 роках у Рівненській гімназії навчається видатний письменник Володимир Короленко. 11 серпня 1867 у місті перебуває видатний український композитор Микола Лисенко. У 1868 - розпочато будівництво костелу св. Антонія (нині зал органної музики). 1871 року стається смерть, похорони в Рівненському костелі князя Казимира Любомирського; влітку в місті перебуває видатний науковець та політичний діяч Михайло Драгоманов. У 1872 році гімназію перетворено в реальне училище, яке діяло до 1922 року. 12 травня 1873 відкрито залізничне сполучення через місто ( Київ- Берестя), відкрита залізнична станція Рівне, налагоджено сполучення з прикордонним Радивиловом. 1877 року збудовано та освячено військовий шпиталь. 1880 року Варшаві виходить нарис Тадеуша Стецького "Miasto Równe". 12 червня 1881 відбувається велика пожежа в місті; згоріла соборна Воскресенська церква, 800 дворів, поштамт. 11 серпня ( 23 серпня) 1887 - купівля земельної ділянки для будівництва військового містечка у Станіслава Любомирського. 18 липня ( 30 липня) 1887 - початок першого етапу будівництва військового містечка. 30 серпня 1890 розпочато будівництво парафіяльного костелу та Свято-Воскресенського собору (архітектор Дейнека). 1891 року стається пожежа в західній частині міста; згоріло понад 300 будинків. 8 ( 20) жовтня 1895 - освячення та перше богослужіння в новозбудованому православному соборі. 1896 - спорудження в місті євангельсько-лютеранського молитовного будинку. Станом на 1897 рік, за даними всеросійського перепису населення в Рівному мешкають 24 752 людини, працюють 23 дрібних підприємства. 1899 завершується будівництво парафіяльного костелу св. Антонія. 7 жовтня 1900 - освячення костелу св. Антонія. 1905 року відбуваються революційні виступи рівнян. 1906 року засновано перший у Рівному музей. 2 лютого 1908 на місті згорілого театру Л. Зафраном збудовано новий театр на 17 лож, 18 рядів крісел, 2 ряди балкона та 3 ряди галереї. У 1909 році місто відвідує видатний учений Володимир Вернадський; Л. Зафран розпочинає будівництво першої електростанції. У 1910 році розпочинає роботу пивзавод "Берґшльос". Квітень 1911 - відновлення автобусного сполучення (3 пасажирські автобуси та 1 вантажна машина) Рівне - Корець - Новоград-Волинський - Житомир. 1912 - уведена в дію перша електростанція; перший політ моноплана над містом.

У 1922 році польська влада дає дозвіл на відновлення діяльності Рівненської повітової "Просвіти". У 1923- 1940 роках ведеться діяльність у місті відомого польського вченого та освітянина Якуба Гофмана (зокрема редагував збірку "Річник Волинський"). У 1927 році стається пожежа в замку Любомирських. Продовження руйнації пам'яток старовинної архітектури. Реставрація костелу св. Антонія. 30 квітня 1929 стається офіційна ліквідація Рівненської "Просвіти". 11 березня 1930 польська поліція проводить репресії проти учасників Шевченківської академії в театрі Зафрана. 1933 - з'їзд преси в Рівному. Українське населення збирає пожертви для допомоги голодуючим Радянської України. Закладено новий Міський парк на Грабнику. 31 жовтня 1933 надається розпорядженням міністра внутрішніх справ територія міста Рівне розширена і включено до міста фільварок Гірка, частини сіл Двірець, Тюткевичі та Золотіїв, селище Цегельня, землі залізниці, Сухарівка, територія армійських казарм, Кавказ, Пекарівщина, державний маєток Грабник та всі сільські території, які опинилися в означених межах міста.

17 вересня 1939, протягом Другої світової війни, відповідно до пакту Молотова - Ріббентропа західноукраїнські землі анексуються СРСР; до міста входять частини Червоної армії. У 1939- 1941 роках знищено та депортовано до Сибіру близько 150 тис. рівнян та мешканців навколишніх сіл. 4 грудня 1939 року Указом Президії Верховної Ради СРСР утворено Рівенську область у складі Української РСР із центром у місті Рівному. 1939 року засновано музично-драматичний театр імені Миколи Островського. 28 червня 1941 відбувається бомбардування та окупація міста німецькими військами. 3 липня 1941 - створення міської управи, головою міської управи став фармацевт Полікарп Бульба, професора гімназії Івана Сав'юка було призначено другим посадником, правника Сергія Іллюка - першим членом управи, Назара Шевчука - другим. 20 серпня 1941 значну частину українських земель було включено до складу Райхскомісаріату "Україна" з центром у Рівному, комісаром України призначено гауляйтера й оберпрезидента Еріха Коха. 1 вересня 1941 року місто стало адміністративним центром однойменної округи, утвореної у складі генеральної округи Волинь-Поділля. 10 березня 1942 німецькою адміністрацією спільно з фірмою Центрального емісійного банку України було випущено для грошового обігу "окупаційні гроші" - вісім банкнот номіналом в 1, 5, 10, 20, 50, 100, 200 та 500 карбованців; в анотації був текст: "Рівне 10 березня 1942. Центральний емісійний банк Україна". 1941- 1942 німці винищують близько 90 тис. рівнян. 1943 року стаються вбивства німецьких офіцерів радянським диверсантом НКВС Миколою Кузнецовим, внаслідок яких гітлерівці стратили 700 невинних рівнян, керівництво рівненської ОУН. 2 лютого 1944 Рівне повертається під контроль Радянської армії. 1945 року співробітники НКВС у січні влаштовують публічну страту вояків Української повстанської армії.

11 червня 1991 - ухвалено Постанову Президії Верховної Ради УРСР "Про приведення назви міста Ровно і Ровенської області у відповідність до правил українського правопису", згідно з якою місто Ровно іменувалося Рівне, а область - Рівненська. Відразу ж після провалу путчу 25 серпня 1991 року в місті було демонтовано пам'ятник Леніну. 17 травня 1994 перенесено на вулицю Ясну пам'ятник партизану-розвіднику Миколі Кузнецову, який стояв перед адмінбудинком міської ради. На постаменті цього пам'ятника було встановлено пам'ятний знак "Загиблим за Україну". Демонтовано пам'ятник командиру партизанського загону Д. Медведєву. 22 травня 1999 - на майдані Незалежності відбулося урочисте відкриття пам'ятника Тарасу Шевченку. На площі Короленка відкрито пам'ятник "Загиблим у збройних конфліктах". У 2001 році, за результатами Всеукраїнського перепису населення, в Рівному проживають 248 813 тис. осіб (228 тис. осіб у 1989 році). Населення області становить 1173 тис. осіб (зокрема 555 тис. чоловіків та 618 тис. жінок). 25 серпня 2003 місто святкує своє 720-річчя. Відкрито колону Божої Матері. Оновлено фасади більшості будинків на центральних вулицях міста. 11 травня 2014 започатковано створення Алеї кованих скульптур.

У 2022 році, з початком російського вторгнення в Україну, місто почало страждати від обстрілів. 25 лютого 2022 року було завдано ракетного удару по аеропорту "Рівне". 14 березня 2022, під час Рівне вперше постраждало від ракетного удару, а саме: ворог влучив у телевежу. За словами голови Рівненської ОДА Віталія Коваля загинуло 20 людей. Хоча російські війська і використовували територію Білорусі для наземної атаки на Україну, кордон з Рівненською областю вони не перетинали.

За час повномасштабного вторгнення, станом на 18 березня, Рівненщина прийняла 20 315 людей з небезпечних регіонів, що були вимушені покинути свої домівки внаслідок бойових дій.. Також, до міста переїхали різноманітні заклади, зокрема Луганський державний медичний університет, Луганський обласний онкодиспансер, мерія Кремінної (Луганська область) та інші.

Перші секретарі міського комітету КПУ

13 липня 2022 року депутати на сесії Рівненської міської ради розглянули пропозиції, які затвердила комісія в рамках дерадянізації й дерусифікації та затвердили нові назви для 50 вулиць громади. Окрім того, у місті з'явилися і 10 нових вулиць, які розташовані у мікрорайоні "Гармонія".

За даними Всеукраїнського перепису населення у 2001 р. в м. Рівному проживало 248,8 тис. чол., з них 115,3 тис. - чоловіки (46 %) і 133,5 тис. жінки (54 %). Серед жителів міста 224,6 тис. складали українці (91,6 %), 16,6 тис. (6,8 %) - росіяни, 1,4 тис. (0,6 %) - білоруси. Станом на 1 січня 2022 року - 243 873 особи.

Історична динаміка населення Рівного:

Історична динаміка національного складу:

В 1939 році в місті працювало 5 цегелень, 2 ковбасні й 2 цукеркові фабрики, пивзавод, 5 хлібопекарень, 1 миловарня, 2 щиткові фабрики та декілька інших дрібних кустарних підприємств. Кондитерська фабрика у 1938 році випустила 145,5 тонни продукції, а за 1940 рік - майже 400 тонн. Валянкова фабрика, що стане центром підпільної міської організації під час німецької окупації.

З 1951 р. по 1955 р. на спорудження житла було витрачено понад 11 мільйонів карбованців, введено в дію 8800 м² жилої площі. За цей час на благоустрій міста і капітальний ремонт житлового фонду було витрачено понад 15 мільйонів карбованців. А ще за рік - 1956 року - було збудовано в 3,2 раза більше житла проти 1950 року.

Швейна фабрика, завод залізобетонних конструкцій, овочесушильний завод, потужний комбікормовий цех млинзаводу № 2, авторемонтні майстерні, автогосподарства та інші підприємства, виросли в місті за післявоєнні роки. У новоспоруджених будівлях розмістились виробничі цехи промартілей "17 вересня" і "Прогрес", ательє мод артілі "8 березня" і багато інших підприємств побутового обслуговування.

З 1946 по 1956 рік на будівництво та реконструкцію промислових підприємств капітальні вкладення становлять один мільярд карбованців. У 1956 році, в порівнянні з 1940 роком, продуктивність праці зросла приблизно вдвічі, при скороченні тривалості робочого дня.

Металофурнітурний завод і молокозавод, завод високовольтної апаратури, м'ясокомбінат - будови вже подальших років. Електроенергію місто одержує з Добротвірської ДРЕС через рівненську електропідстанцію.

В 1950 році було продано товарів на суму 163,111 млн карбованців.

Починаючи з 2020 року йдуть активні дискусії щодо приєднання до міста сусіднього смт Квасилів.

Мовлення з Рівненської телевежі веде 16 радіостанцій. На початку дев'яностих років на Рівненщині було чотири радіомовних передавачі, два з яких працювали у режимі стерео. У листопаді 1996 року виходить в ефір перша в регіоні комерційна радіостанція "Радіо Трек", з 1997 року використовується передавач потужністю 2 кВт на частоті 106,4 FM. На середину 2015 року в регіоні транслюють понад десять радіостанцій, використовуючи частотну модуляцію (FM) в УКХ діапазоні.

Рівне є значним осередком культури держави - тут працюють театри (обласний муздрамтеатр, ляльковий і декілька театрів-студій), філармонія, зал камерної та органної музики, низка музеїв, палаців і будинків культури, кінотеатрів, численні бібліотеки; у місті є декілька парків та зоопарк.

Рівненські театральні й музичні установи:

Палаци та будинки культури, інші осередки культури Рівного:

У Рівному в наш час функціонує 1 кінотеатр:

Проєкти:

З листопада 2011 до серпня 2017 року діяла Молодіжна громадська організація "Література. РВ".

Після сумновідомого жарту Путіна, художник Костянтин Качановський створив мурал "Красуня з цим не мириться".

Євро-Арт (Галерея європейського живопису)

Артгалерея Купчинського (Фотоклуб "White Rabit" та фотогалерея)

Виставкова зала обласної національної спілки художників України

Час (Фотоклуб та фотогалерея)

Щілина (Галерея сучасного мистецтва)

Перший музей у Рівному створив 1906 року професор римського права В. Океницький. Історія головного і найбільшого рівненського музею - обласного краєзнавчого бере свій початок від 1940 року.

Сучасні рівненські музеї:

Рівненський обласний краєзнавчий музей - головне і найбільше (бл. 140 000 музейних експонатів, 2006) зібрання матеріалів і предметів матеріальної та духовної культури Рівненщини;

Музей українського мистецтва;

Музей бойової слави 13-го Армійського корпусу;

Бурштиновий музей - наймолодший музейний заклад міста (відкритий улітку 2010 року), в основі якого - дві бурштинові кімнати, де представлено ювелірні вироби та картини, унікальні злитки бурштину, знайдені на Рівненщині, а також одяг та взуття, прикрашені цим каменем. Ідея влаштувати Бурштиновий музей належить Рівненській обласній державній адміністрації, оформлення 2 "бурштинових кімнат" здійснено жителькою села Каноничі Дубровицького району Галиною Лемець.

У Рівному діє розгалужена мережа обласних, комунальних і відомчих бібліотек:

Рівне справляє враження зеленого міста, адже на одній із центральних і військових вулиць міста Соборній відразу декілька великих парків, крім того, в середмісті центральний Парк ім. Т. Г. Шевченка фактично "переходить" у Парк молоді. У парку "Молоді", відомого як "Лебединка" біля спортивного майданчика у 2020 році розпочали конструювати сцену та лавки. Там організовують локацію проєкту "Вулична майстерня міста Рівне".

Головні парки Рівного:

Парк ім. Т. Г. Шевченка[40] - найбільший міський парк, розташований у центральній частині міста, улюблене місце відпочинку й дозвілля (зі створеними відповідними умовами) містян і гостей Рівного;

Парк молоді (майдан Короленка і вул. Драгоманова);

Гідропарк I черги (вул. С. Бандери і вул. Набережна);

Гідропарк II черги (вул. С. Бандери і вул. Севастопольська);

Меморіал слави (вул. Київська);

Парк "Жовтневий" (вул. Кн. Володимира);

Дендропарк у мікрорайоні "Ювілейний";

Парк біля "Мототреку";

Парк Просвіти на вул. А. Мельника 22. Засновано до 2000-річчя Різдва Христового.

Парк історичної реконструкції "Городище Оствиця", що відтворює атмосферу часі Давньої Русі.

На околиці міста зі сторони виїзду на Житомир працює Рівненський зоопарк, який вважається одним із найкращих в Україні.

Рівне описано у творах Короленка "Історія мого сучасника" та "У поганому товаристві".

Американський письменник Джон Рід змалював Рівне у нарисі "Оптимістичне паломництво". Він перебував у місті у 1915 році як військовий журналіст.

Рівному присвячена книга Ірванця "Рівне/Ровно".

Також в місті Рівне проходять події книги "Діти підземелля"

Найпопулярнішими командними видами спорту серед містян є спідвей, футбол ( ФК Верес) та мініфутбол. Також тут користуються популярністю футзал (МФК "Кардинал-Рівне"), баскетбол (раніше БК-93 "Пульсар", з 2017 БК "Рівне"), волейбол ( "Регіна-МЕГУ"), регбі ( РК "Рівне"), бейсбол ( "Західний вогонь"), хокей (ХК "Фаворит") тощо.[джерело? ]

У Рівному із 4 по 18 вересня 2011 р. проходив Чемпіонат світу із шашок - серед 100 жінок. У змаганнях взяли участь спортсменки з України, Росії, Нідерландів, Білорусі, Латвії, Китаю, Литви, Польщі, США та Узбекистану. Специфікою змагань було те, що учасниці грали на сучасних електронних шашкових дошках, що дало можливість транслювати змагання в онлайн режимі.

Варто зауважити, що у 1997 році Рівне приймало Чемпіонат світу з шашок-64 серед чоловіків.

Православна церква України

Українська греко-католицька церква

У Рівному діє Собор Святого Миколая Чудотворця.

Римо-католицька церква

Протестантизм

Баптизм

Церква "Преображення"

Перша Рівненська церква

Церква "Благодать"

П'ятидесятники

Церква "Світанкова зоря"

Церква "Добрий самарянин"

Рівненський тролейбус відкрито 24 грудня 1974 року. Тепер наявні 12 маршрутів, у тролейбусному парку перебуває 78 машин. У 2011 році тролейбусами міста було перевезено 27 371 тис. осіб, що на 8 % менше ніж у 2010 році, коли було перевезено 29 761 тис. пасажирів. У грудні 2016 придбано перший дуобус. У січні 2020 року, в місті запустили перші 5 екоавтобуси (місткістю 84 людини).

Автобусне сполучення забезпечують автовокзал "Рівне" та "Чайка" (здебільшого здійснюються рейси в Сарненському напрямку). Міський аеропорт розташований на відстані 8 км від центру Рівного, практично в межах міста. Біля аеропорту проходять автомобільні магістралі (зокрема ), що дає можливість за лічені хвилини дістатись до залізничного вокзалу, автовокзалу та центру міста. Через місто проходять автошляхи:

Рівне - пасажирська та вантажна залізнична станція, що підпорядкована Рівненській дирекції Львівській залізниці. Рух нею було відкрито 23 липня 1873 року. Станція Рівне розміщена на лінії Здолбунів - Ковель. На станції зупиняються усі потяги далекого сполучення, що проходять через неї та приміські потяги. До станції курсують також регіональні електропотяги з Києва та Львова та регіональний потяг локомотивної тяги Ковель - Тернопіль (через Луцьк, Здолбунів - Красне).

Барда Наталія Володимирівна (* 1981) - радянська та українська спортсменка; майстер спорту СРСР, майстер спорту України міжнародного класу.

Блай Борис (24 липня 1893-1985) - американський митець, скульптор, засновник Tyler School of Art

Вертелецький Володимир Євгенович - лікар-генетик, член Національної медичної академії Аргентини, почесний член НАНУ (2003).

Віногоров Владислав (справжнє ім'я Владислав Олександрович Рябенко) (1970) - письменник, який працює в жанрі наукової фантастики.

Волошин Ростислав - псевдо "Павленко", "Горбенко", співорганізатор УПА, полковник, командант запілля УПА, член бюро ОУН, Голова президії Великого Збору УГВР, Генеральний Секрерар Внутрішніх справ УГВР., нагороджений Золотим Хрестом Заслуги

Вротновський-Сивошапка Костянтин Германович - полковник, голова Української військової ветеринарної управи, член Української Ради військових депутатів, член Української Центральної Ради.

Гаєвський Стефан Юхимович - писар головного інтендантства 4-ї Київської дивізії Армії УНР, Герой Другого Зимового походу

Гирак Андрій Миколайович (* 1980) - український анестезіолог, заслужений лікар України.

Гончар Сергій - український велогонщик.

Гурістюк Олександр - український художник, який нині живе і творить у Рівному.

Євдокимов Ярослав Олександрович - співак (баритон), заслужений артист Російської Федерації, народний артист Білорусі.

Задерацький Всеволод Петрович - український та російський композитор, піаніст. Народився у Рівному.

Зайцева Емма Іванівна - заслужений діяч мистецтв України, український театральний художник, яка нині живе і творить в Ужгороді.

Залевська Євгенія (1898-1984) - українська письменниця, журналістка, громадська діячка.

Ушер Зібес (1912-1992) - польський рабин.

Зільберфарб Моше - політичний діяч і письменник, Генеральний Секретар із єврейських справ Української Народної Республіки.

Зінкевич Яна - український доброволець-медик. Начальник Медичного управління та реабілітації бійців "Добровольчого українського корпусу" під час війни на сході України. Народний Герой України.

Іжик Михайло - український лінгвіст, сходознавець, автор першого в історії індонезійсько-українського словника.

Ірванець Олександр - український письменник.

Капустян Олексій Віталійович (1993-2019) - сержант Збройних сил України, учасник російсько-української війни.

Кльонов Олексій Володимирович (1966-2019) - полковник медичної служби Збройних сил України, учасник російсько-української війни, заслужений лікар України.

Кондратьєв Олександр - російський письменник, поет, перекладач, критик.

Короленко Володимир - російський та український письменник, журналіст, публіцист і громадський діяч.

Косміаді Георгій, учень Сєрова Валентина Олександровича, художник, викладач. Емігрував у Німеччину, головний художник Гамбурзького театру опери і балету.

Костін Олексій - радянський вчений, дослідник

Костомаров Микола Іванович - російський та український історик, публіцист, поет, мислитель, громадський діяч, один із керівників Кирило-Мифодіївського товариства.

Кравчук Леонід Макарович - перший президент України

Куліш Іван Фомич - український російськомовний поет

Кульчинська Ольга Сергіївна - українська оперна співачка.

Липовецький Іван Прохорович - сотник Армії УНР.

Луценко Юрій - український політик.

Маркарова Оксана Сергіївна - українська фінансистка та державна діячка.

Марко Ігор Іванович - український спідвейний гонщик, чемпіон Європи серед юніорів (1986).

Млада Липовецька - українська культурна діячка в Італії.

Мізерний Анатолій - фотохудожник, фотограф, журналіст.

Міщенко Сергій Олександрович - колишній президент національної федерації фехтування України, перший віце-президент національної федерації фехтування України (2021), почесний член Національного Олімпійського Комітету, заступник голови організаційного комітету з підготовки та проведення в м. Київ чемпіонату Європи з фехтування 2008 року, кавалер ордену "За заслуги" III, II ступеня (2004, 2012 років), кавалер ордену Данила Галицького (2008), член правління Всеукраїнської асоціації автомобільних імпортерів і дилерів,член правління Благодійного фонду Святого Андрія Первозванного, член Ради конкурентоспроможності України, голова ТОВ "ІЛТА" - офіційного імпортера автомобілів "Peugeot" в Україні.

Морозенко Марія - письменниця, поетеса, автор історичних драм "Княгиня Ольга", "Князь Святослав", дилогії про Івана Сірка.

Носаль Михайло Андрійович - відомий фітотерапевт, почесний громадянин м. Рівне (2004 р.).

Орлик Григор - учасник Національно-Визвольних змагань, син гетьмана Пилипа Орлика.

Панащук Людмила Олександрівна - заслужений працівник культури України.

Пасічник Ігор - ректор Національного університету "Острозька академія", доктор психологічних наук, професор кафедри психолого-педагогічних дисциплін, академік Міжнародної слов'янської академії наук та АН ВШ України, заслужений працівник народної освіти України, ветеран праці, герой України.

Підгурська Оксана Петрівна (* 1980) - українська волейболістка; майстер спорту України.

Пруський Віктор Федорович (1970-2019) - молодший сержант Збройних сил України, учасник російсько-української війни.

Романчук Михайло - український плавець, чемпіон Європи (2018), бронзовий призер Олімпійських ігор 2020 року.

Рудницька Анжеліка - віцепрезидент мистецької агенції "Територія А", шеф-редактор програм Першого національного телеканалу, член Громадського фонду Святого Андрія Первозванного, заслужена артистка України.

Самчук Улас - класик української літератури, член уряду УНР на вигнанні.

Василь Селезінка - актор, письменник, журналіст, театральний і телевізійний режисер, театральний критик, краєзнавець, громадський діяч. Заслужений діяч мистецтв України.

Сеницька Лідія - російська письменниця, поет, критик, перекладач.

Смородський Петро - адміністративний полковник Армії УНР, начальник штабу УПА Поліська Січ Тараса Бульби-Боровця.

Солтановський Автоном - український педагог і мемуарист родом зі східного Поділля.

Степура Григорій - український громадський і політичний діяч.

Теліга Олена - українська поетеса, літературний критик, діяч української культури, член ОУН.

Тимощук Михайло Петрович (1987-2014) - старший лейтенант Збройних сил України, учасник російсько-української війни.

Федонюк Лариса Ярославівна (нар. 1974) - український науковець.

Цупер Алла Петрівна - білоруська фристайлістка, олімпійська чемпіонка.

Червоній Василь Михайлович - український політик.

Чуйкевич Петро - український педагог, етнограф.

Шарлай Михайло Михайлович (1937-2000) - заслужений лікар України та заслужений лікар УРСР.

Шморгун Євген - письменник, видавець, краєзнавець, громадський діяч.

Штаєрман Михайло - український графік.

Ярмолюк Руслан Федорович (1976) - український журналіст.

Ярунський Сергій - композитор, диригент, філософ. У 1989-1991 роках навчався в Рівненському інституті культури.

"От Вінта" - український рок-гурт.

У Рівного 10 партнерських міст.

Угоду про партнерство підписано з:

Протокол намірів про співпрацю підписано з:

Меморандум про співробітництво підписаний з:

1. Чисельність населення (за оцінкою) по містах обласного значення та районах на 1 липня 2020 року та середня чисельність у січні - червні 2020 року (укр.). Головне управління статистики у Рівненській області. Архів оригіналу за 20 вересня 2020.

2. Archiwum książąt Lubartowiczów Sanguszków w Sławucie. - T. I: 1366-1506 / Pod kierownictwem Z. L. Radzimińskiego. - Lwów, 1887. - S. 53-54(ст.-слов.)

3. J. Kowiecki. Lubomirski Józef herbu Szreniawa (1751-1817) / Polski Słownik Biograficzny.- Wrocław - Warszawa - Kraków - Gdańsk, 1973.- Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk. - Tom XVIII/1, zeszyt 76.- S. 28. (пол.)

4. Tadeusz Przybylski. Lubomirski Kazimierz (1813-1871) / Polski Słownik Biograficzny.- Wrocław - Warszawa - Kraków - Gdańsk, 1973.- Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk. - Tom XVIII/1, zeszyt 76.- S. 30. (пол.)

5. Rozporządzenie Ministra Spraw Wewnętrznych z dnia 31 października 1933 r. o zmianie granic miasta Równe w powiecie rówieńskim, województwie wołyńskiem. (пол.). Архів оригіналу за 26 грудня 2016.

6. Постанова Верховної Ради УРСР від 11 червня 1991 року № 1183-XII "Про приведення назви міста Ровно і Ровенської області у відповідність до правил українського правопису"

7. Телевежа на Рівненщині: кількість жертв збільшилась, постраждалі - в лікарні (ВІДЕО). Рівненщина. Новини - Новини Рівного. Відео on-line. Все про телекомпанію - Телеканал "Рівне 1". Телевежа на Рівненщині: кількість жертв збільшилась, постраждалі - в лікарні (ВІДЕО). Рівненщина. Новини - Новини Рівного. Відео on-line. Все про телекомпанію - Телеканал "Рівне 1" (укр.).

8. До Рівного переїхали викладачі та студенти Луганського університету (укр.).

9. Офіційний сайт міського голови Рівного Володимира Хомка. Архів оригіналу за 22 лютого 2019.

10. Депутати Рівненської міської ради затвердили нові назви для 50 вулиць нашої громади. rivne1.tv. 13 липня 2022.

11. В. М. Кабузан - Украинцы в мире. Динамика численности и расселения 20-е годы XVIII века - 1989 год. [Архівовано 7 липня 2015 у Wayback Machine.]

12. Рівненський природничо-математичний ліцей "ЕЛІТАР". http://www.elitar.rv.ua/.

13. Пам'ятки природи на софіційному сайті Рівненської обласної державної адміністрації. Архів оригіналу за 4 червня 2010.

14. [ttp://wikimapia.org/188134/uk/Парк-ім-Шевченко Центральний міський парк імені Т. Г. Шевченка - Рівне | рослинність, зелені насадження, споруда 1939 року]. wikimapia.org (укр.).

15. Сербін, Г. П. (1980). Ровенщина туристська: Путівник. Львів: Каменяр. с. 166.

16. Перший дуобус у Рівному: що, куди й навіщо (ФОТО). РОДТРК. Архів оригіналу за 1 лютого 2017.

17. Тинченко Я. Офіцерський корпус Армії Української Народної Республіки (1917-1921): Наукове видання. - К. : Темпора, 2007. - 244 с. - ISBN 966-8201-26-4.

18. Борщак І. Великий мазепинець Григор Орлик. Генерал-поручник Людовика XV (1742-1759) [Архівовано 13 серпня 2016 у Wayback Machine.]. - Ню-Йорк : Восьмий курінь УПС ім Григора Орлика, 1972. - 1972. - С. 19.

Archiwum książąt Lubartowiczów Sanguszków w Sławucie. - T. I: 1366-1506 / Pod kierownictwem Z. L. Radzimińskiego. - Lwów, 1887. - S. 53-54(ст.-слов.).

Równe // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1888. - Т. IX. - S. 818. (пол.)

Бовгиря А. М. Рівне // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2012. - Т. 9 : Прил - С. - С. 211. - 944 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1290-5.

725 років від часу першої писемної згадки про місто Рівне (1283). З сайту "Історична Волинь".

Харват О. М., фот.: О. Харват, вступ. ст.: В. Луц. У фарватері істин // Рівне в мистецтві художників XVIII-XXI ст. Живопис, графіка = Rivne in the art of painters, XVIII-XXI century. - (Авторський проєкт "Обличчя Планети Земля") (Програма підтримки книговидання місцевих авторів та популяризації української книги в місті Рівне на 2011-2015 р.). - Рівне, 2015. - 135 іл. с.

Борейко Г. Д. Культурно-мистецьке життя Рівненщини у 50-60-ті роки XX століття: монографія / Г. Д. Борейко ; Рівнен. держ. гуманіт. ун-т. - Рівне: РВЦ МЕГУ ім. акад. С. Дем'янчука, 2013. - 204 с.

Рівне в мистецтві художників XVIII-XXI ст. = Rivne in the art of painters, XVIII-XXI century: живопис, графіка: альбом / фот.: О. Харват ; пер. англ.: М. Цьомик ; вступ. ст.: В. Луц. - Рівне: У фарватері істин: Харват О. М., 2015. - 135 с. : іл. - (Авторський проект "Обличчя Планети Земля") (Програма підтримки книговидання місцевих авторів та популяризації української книги в місті Рівне на 2011-2015 рр.).

Борейко Г. Д. Культурно-мистецьке життя Рівненщини у 50-60-ті роки XX століття: монографія / Г. Д. Борейко ; Рівнен. держ. гуманіт. ун-т. - Рівне: РВЦ МЕГУ ім. акад. С. Дем'янчука, 2013. - 204 с.

Цинкаловський О. Стара Волинь і Волинське Полісся. Краєзнавчий словник - від найдавніших часів до 1914 року. - Вінніпег : Накладом Товариства "Волинь", 1984-1986.

Рівне // Электронная еврейская энциклопедия. (рос.)

Помилка цитування: Теги
<ref> існують для групи під назвою "lower-alpha", але не знайдено відповідного тегу <references group="lower-alpha"/>

# data[].attributes.attachment_link.title
Рівне - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Рі́вне (МФА: [ˈriŭnɛ] ( прослухати)) - місто в Україні, обласний центр Рівненської області, центр Рівненського району і Рівненської громади. Машинобудування, хімічна ( ПАТ "Рівне-Азот"), легка, харчова промисловість, торфова промисловість. Три виші, два театри. Історико-краєзнавчий музей. Успенська дерев'яна церква (XVIII ст.). Відоме з 1283 року (за уточненими даними з 1434 року).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Луцьк (МФА: [ɫut͡sʲk] ( прослухати)) - місто обласного значення на заході України, адміністративний центр Волинської області та Луцького району. Одне з найбільших міст Західної України. Історичний, релігійний, політичний, освітній, промисловий та економічний центр Волині.

Найпоширеніша версія повідомляє, що місцевість, де тепер розташований Луцьк, мала вигідне оборонне розташування - на півдні протікав Глушець, схід оточували непрохідні болота, а з півночі та заходу межі визначалися вигином ("коліном" або "луком") річки Стир. Звідси й назва міста - Лучеськ, а потім Луцьк. Сучасні мешканці міста Луцька лучани зберегли незмінною стародавню назву племені "лучан", що мешкало на цьому вигині та в околицях.

Інша легенда пов'язує назву "Лучеськ" з ім'ям вождя східнослов'янського племені дулібів - Луки, який і започаткував стародавнє місто. Також існує версія начебто в давнину пастух Луцько знайшов у Стиру діжку, а в ній документ на право заснування міста, загублену перемилянами. Він віддав знахідку законним власникам, а ті назвали нове місто на честь пастуха Луцьком.

Вперше згадка про Луцьк з'явилася в Іпатіївському літопису (датована 1085 роком), де вже тоді вказаний як досить істотно розвинене місто, що мало князівську резиденцію та віче. Близько 1000 року Володимир I Великий приєднав Волинь до Київської Русі й збудував у Луцьку дерев'яну фортецю, що згодом перетворилася на істотну перепону на шляху загарбників. Луцький замок витримав облоги військами засновника Москви Юрія Долгорукого в 1150 і потім галицького князя Володимира Володаревича спільно з Юрієм Долгоруким у 1155.

Місто тривалий час було нездоланною перепоною на шляху татаро-монгольської орди. Уже в ті часи Луцьк відігравав роль економічного та адміністративного центру Волинського князівства, що було в складі Галицько-Волинської держави (з 1253, після коронації великого князя Данила Романовича - Королівства Русі). В 1255 році околиці Луцька були спустошені походом литовського князя Міндовга, але нападників вдалося загнати в озеро, де вони потонули. Пізніше місто невдало брав штурмом хан Куремса. Проте в 1259 році укріплення Луцька було розібрано на вимогу монгольського воєводи Бурундая, що підтримали князі Лев і Василько. Місто, однак, лишилося у володінні волинських князів.

1340 року по смерті володимирського князя Юрія-Болеслава Тройденовича луцький князь Дмитро-Любарт отримує статус великого князя, а Луцьк здобуває статус столиці Галицько-Волинського князівства. Тоді ж зводиться резиденція князя Любарта - цегляний Луцький замок. Це одна з небагатьох давніх споруд готичного стилю, які збереглися в Україні. Замок має три вежі: В'їзну, Владичу та Стирову. Всередині замку розташовувався кафедральний собор Іоанна Богослова - храм класичного візантійського стилю. У XV столітті в ньому висвячували московських єпископів. З амвона церкви виголошував свої палкі проповіді Петро Могила. Розкопки давнього храму в середині 80-х років XX століття виявили за апсидою церкви поховання титулованих осіб, зокрема - князя Ізяслава Інгваровича, син Інгвара Ярославича, який загинув під час битви на річці Калка. Історики припускають, що саме тут був похований і Великий князь Любарт.

Можливо, у листопаді 1386 року після Кревської унії король Польщі Ягайло відібрав у князя Федора Любартовича частину його спадкового князівства (волость) з Луцьком. За відомостями, зокрема, Яна Длуґоша, Ягайло також призначив державцем Луцька польського шляхтича Кшеслава з Курозвенк, намагаючись перетворити Волинь у провінцію Польського Королівства. Михайло Грушевський припускав, що це надання шляхтичу відбулось перед наданням Луцька з волостю в управління Вітовта.

1388- 1430 - роки князювання литовського князя Вітовта, сина Кейстута, який обрав Луцьк другою після Вільно своєю резиденцією й місто практично стало столицею Литовського князівства. Разом з Вітовтом до Луцька приїздять вірмени. Вони були чудовими будівничими - майже усі кам'яні споруди Луцька, Львова, Кам'янця-Подільського зведені саме вірменами. Тогочасний Луцьк - місто напрочуд інтернаціональне. У мирі та злагоді тут мешкали українці, поляки, євреї, караїми. Кожна громада мала свою святиню (церкву, синагогу, кірху, кенасу), систему податей та особливі архітектуру й планування кварталів. 1429 року в Луцьку відбувається з'їзд наймогутніших монархів Європи з метою обговорення проблем захисту Європи від османських завойовників. 28 липня 1497 р. в таборі коло Заслава великий князь литовський Олександр видав грамоту на переведення Луцька з волинського на магдебурзьке право. Луцьк пережив війну 1431 року. 4 вересня 1437 року князь Свидригайло уклав у Львові "провізоричну" угоду з "польськими панами", за якою олеський староста Ян з Сєнна і Олеська та каштелян мендзижецький Вінцентій з Шамотул зайняли Луцьк. За даними Яна Длуґоша, у січні 1438 року вони віддали місто князю Сигізмунду Кейстутовичу.

Саме тут українська політична верхівка переховувалася від татарського війська наприкінці XV століття. Відомо, зокрема, що 1506 р. старостою луцьким був Федор (Федько) Янушкевич, а з 1507 р. Острозький Костянтин Іванович. Звідси поширювалась культура на решту русинських земель, зокрема - Волинське право й Волинський статут. Тодішній Луцьк у колі інтересів не лише Великого Литовського князівства, а й могутніх Московської держави, Королівства Польща та Австрійської монархії Габсбургів. Тут свою резиденцію влаштовує й польський королівський канцлер Альбрехт Радзивілл.

Замок Любарта (мал. Помпея Батюшкова)

Луцьк (мал. Наполеона Орди)

Починаючи з кінця XVI ст. Луцький замок втрачає значення оборонної твердині, проте місто залишається світською та духовною столицею краю. З огляду на велику кількість сакральних споруд сучасники називають його "Римом Волині", а польський поет Себастіян Кленович так згадує про Луцьк: "Хто ж міг би минути Луцьк, місто пісні достойне?" (1584 р.)

Активні торговельні зв'язки також певною мірою зумовили строкатий національний склад тогочасного Луцька. Окрім українців, тут проживали литовці, поляки, вірмени, кримські татари, євреї та караїми.

1569 року внаслідок Люблінської унії волинські землі переходять під владу Польщі, а Луцьк стає столицею новоутвореного Волинського воєводства та резиденцією воєвод. Місто поступово полонізується, оскільки правові гарантії руської шляхти й руського духовенства залишились лише на папері.

22 жовтня 1576 р. Стефан Баторій затверджує грамоту Сигізмунда Августа, видану в Любліні 15 липня 1560 р., у якій підтверджуються та повторюються дві грамоти: 1. Великого литовського князя Олександра, видана в таборі біля Заславля 28 липня 1497 р., про переведення Луцька з руського чи волинського права на магдебурзьке і заснування в ньому війтівства. 2. Великого литовського князя Олександра, видана у Вільно 20 березня 1503 р., про підтвердження всіх привілеїв, вільностей і грамот, наданих його попередниками луцьким міщанам. В грамоті зазначено, що вона видана на генеральному сеймі, який відбувся в Торуні.

1578 р. Королівський секретар Василь Красенський продає луцькому старості, ключнику і городничому Олександру Жоравницькому війтівство в м. Луцьку за 12 000 кіп грошів литовських.

1595 року місто здобувають козаки Северина Наливайка.

З метою опору спольщенню та Берестейській церковній унії ( 1596 р.) в Луцьку на початку XVII ст. виникає православне братство.

У 1602 році луцьким старостою та ключником був Микола Семашко.

1 вересня 1619 року Луцьке православне братство отримало офіційне визнання короля з наданням привілею на будівництво церкви й притулку.

Волинська шляхта на Луцькому сеймику 1645 року протестувала проти рішення Любельського трибуналу, за яким в Кисилині мали бути закриті аріянські збір та школа, шляхтич-аріянин Юрій Чаплич-Шпановський мав заплатити Луцькій католицькій капітулі 500 золотих червоних, 500 - суду у Володимирі, всі провідники-аріяни мали бути видалені з міста.

1648 - повстання проти гніту шляхти.

В місті відбувалися сеймики Київського воєводства під час повстання Богдана Хмельницького: в березні 1649 року (вислав Стефана Немирича з Томашем Казимірським делегатами до короля з проханням військової допомоги), у 1650 році (доручив Юрію Немиричу оборону київського Полісся).

Кінець XVII-XVIII ст. - час повільного занепаду Луцька. Часті пожежі, повені, епідемії спустошують його. Поступово згасає в місті культурне та релігійне руське (українське) життя. В канцеляріях й установах воєводства руську (українську) мову заміняє польська, а урядовцями стають поляки.

1706 року внаслідок шведського загарбання місто зазнає значних спустошень.

1795 - III поділ Польщі. Луцьк разом з рештою Західної Волині анексовано Російською імперією. Центром новоутвореної Волинської губернії стає Житомир, а Луцьк залишається центром повіту.

У XIX ст. економічне та суспільне життя міста не пожвавилося. Лише з побудовою в дев'яностих роках XIX ст. гілки Південно-Західної залізниці починається економічне піднесення Луцька. На той час (1895 р.) кількість мешканців становила 15125 осіб.

Влітку 1890 року цар Олександр III, який перебував у місті під час військових маневрів, був здивований, що до повітового Луцька немає залізниці. Імператор наказав негайно виправити цей недолік. З Барановичів викликали спецбатальйон для будівництва залізниці. На земляні роботи було мобілізовано місцевих селян. 11 верст колії побудували в найкоротший термін і 10 вересня 1890 року перший потяг прибув до Луцька.

До 1880-х у Луцьку вже працювало нічне гасове освітлення вулиць. У 1909 році з ініціативи інженера Альфонса Яра збудовано теплоелектростанцію та встановлено електричні дугові ліхтарі.

Під час першої світової війни Волинь стає тереном запеклих боїв. У серпні 1915 р. Луцьк був захоплений австрійськими військами. Влітку 1916 року в околицях Луцька стався відомий Брусиловський прорив, що увійшов в історію Першої світової війни.

Після Лютневої революції 1917 року та з початком Української революції над Луцьком вперше замайорів синьо-жовтий прапор. Місто увійшло до складу Української Народної Республіки та стало центром новоствореної адміністративно-територіальної одиниці Волинь. У квітні 1917 р. в місті постає перше українське соціально-політичне товариство "Українська Громада". За гетьманату в серпні 1918 р. було утворено "Просвіту". З початком Першої радянсько-української війни, 9 січня 1918 році Луцьк опиняється під радянською окупацією. 18 лютого 1918 року на боці УНР у війну входить Німецька імперія, 25 лютого - Австро-Угорщина. 19 лютого 1918 року німецькі війська увійшли до Луцька і Рівного, унаслідок чого місто деокуповується. У 1918 році, протягом Польсько-української війни польські війська займають місто. 25-тисячне угруповання завдало сильного удару по обороні 3-го корпусу, 16 травня командири змушені здатися в польський полон за наказом генерала Осецького; у Луцьку в полон здалися близько тисячі солдатів і понад 100 офіцерів армії УНР.

Згідно з Ризьким договором 1920 р. західна Волинь переходить до складу Другої Речі Посполитої. 1921 - за умовами Ризького договору Луцьк опинився у складі Польщі. У березні 1921 р. Луцьк стає столицею нового Волинського воєводства.

Волинь перетворилася на сировинний придаток Речі Посполитої, що зумовило занепад підприємництва. Водночас Луцьк після утворення воєводства відразу почав відбудовуватися після серйозних воєнних руйнувань. Споруджується багато нових будівель для новоутворених воєводських і міських установ. Зведені в той час будівлі переважно в стилі тогочасного популярного конструктивізму й сьогодні є помітними в образі міста, наприклад, школа № 1, Національний банк, поштамт, міська рада (колишній поштамт), дирекція "Укртелекому", Волинський краєзнавчий музей (колишнє земельне управління), будинок офіцерів (колишній земельний банк), старий корпус університету (колишня гімназія), приміщення СБУ (колишня Polska Macierz Szkolna).

Будуються цілі житлові дільниці для офіцерів (між проспектом Перемоги та вул. 8 Березня) та держслужбовців (між вул. Шопена та Ярощука). З того ж періоду походить переважна забудова вулиць Кривий Вал, Винниченка, Сенаторки Левчанівської, Ярощука, Шопена. У місті відкриваються польські та європейські банки, численні торговельні фірми, летовище. Тоді ж були прокладені мережі водопостачання та каналізації, побудовано дві електростанції, прокладалися нові й покривалися бруківкою центральні вулиці. У Луцьку з'явилося 6 лікарень, у тому числі туберкульозний диспансер і медичний заклад у Липинах. Побудували велотрек (зараз - стадіон "Авангард"), спортзал із басейном (нині - юнацько-спортивна школа), міст Бена, Братський міст, колишні кінотеатри "Батьківщина", "Мир", "Зміна", провели реконструкцію міського (тепер - лялькового) театру. У цей же час у місті працює Луцька повітова "Просвіта".

За польського володарювання, з 1921 року, в Луцьку масово почалася електрифікація. Було організовано краєзнавчий музей. 9 серпня 1928 року Луцьк отримав залізничне сполучення зі Львовом, відкриваються річкові пасажирські перевезення до Колок та Пінська та регулярне міжміське автобусне сполучення. 11 квітня 1930 р. територія міста значно зростає за рахунок приєднання довколишніх сіл. Чисельність мешканців міста зростає з 30 тис. одразу після війни до 40 тис. у 1939 р.

У 1928-38 роках посаду Волинського воєводи займав Генрик Юзевський - відомий державний діяч Польщі та колишній віцеміністр внутрішніх справ в уряді УНР, який мав багато заслуг у справі економічного розвитку краю та добросусідства та взаєморозуміння між українцями та поляками.

В другій половині 1930-х років у Луцьку працював танковий завод, де з готових частин збирали польські легкі танки 7ТР.

Луцьке гетто, 1942 р.

На початку війни в Луцьку, на тодішньому вокзалі, тимчасово зберігалася велика частина золотого запасу Польщі - 80 тонн золота.

Восени 17 вересня 1939 р. місто було окуповане РСЧА - до 17 години 18 вересня танкова бригада й розвідувальний батальйон 45-ї стрілецької дивізії без бою вступили в Луцьк, де взято в полон 9 тисяч польських вояків, захоплено 7 тисяч гвинтівок, 40 кулеметів, 1 танк і 4 ешелони військового майна. 27 листопада місто стає центром Волинської області, яку склала західна частина колишнього Волинського воєводства. Відкривається Волинський обласний музично-драматичний театр за Ухвалою Ради Народних комісарів УРСР.

25 червня 1941 року - місто було окуповане німецькими військами. Ключовою битвою на цьому напрямку була Битва під Дубном. Цьому передувала жахлива подія - 23 червня вояками НКВС на подвір'ї Луцької тюрми було безсудно страчено близько 3 тисяч в'язнів.

1 вересня 1941 року у німецькій окупації Луцьк став адміністративним центром Луцької округи, а 19 червня 1942 - столицею генеральної округи Волинь-Поділля. Під час німецької окупації в місті було утворено кілька єврейських гетто, у яких перебували близько 17 тисяч євреїв. У 1942 році вони були знищені. Їхні будинки розгромлено, синагоги пограбовано. Із кількох десятків синагог, які діяли перед війною, залишилося небагато. Під час Другої світової війни німецький гарнізон у містечку налічував 10 000 осіб. Унаслідок бойових дій було втрачено Луцький ливарно-технічний завод, пивзавод.

11 лютого 1944 місто знову займається радянськими військами.

У повоєнний період Луцьк поступово відбудовується й оновлюється. Місто переобладнується під важку промисловість, нехтуючи господарськими товарами. Вже в перші роки після війни працював Луцький цегельний завод, стала діяти швейна фабрика, Луцький м'ясо- і птахокомбінат, Луцький хімлісгосп. 1946 року в місті відкрився перший в області протитуберкульозний диспансер. У 1950-х роках з невеличких луцьких майстерень організували машинобудівний завод, згодом - автомобілебудівний. В 1952 запустили Луцьку торф'яну електростанцію. Разом з тим повільно розвивалося житлове будівництво, не було належно облаштованого громадського транспортного сполучення з іншими населеними пунктами.

Особливо бурхливо місто розвивається в 60-70-х роках XX ст. Тоді ж почалося будівництво потужних підприємств: підшипникового заводу, меланжевої фабрики та інших промислових об'єктів, що призвело до стрімкого росту населення. Розгорнулася забудова великих житлових масивів: Завокзального та Гнідавського. 1973 року було затверджено нові межі міської території. Цехи, що лишилися від польського танкобудівного заводу, стали основою для авіаційного заводу "Мотор". Автомобільний завод ЛуАЗ виробляв легкий автомобіль 969М "Волинянка", що в 1978 році на Туринській виставці в Італії був визнаний одним з 10-и найкращих авто Європи.

У 1970-х роках Луцьк здобув статус одного з "найзеленіших" міст СРСР за численні рослинні насадження.

Зі здобуттям Україною незалежности Луцьк зберігає провідні позиції в політичному, економічному, культурному та релігійному житті Волині. Місто - одне з найбільших у західній частині України (понад 221 тис. мешканців). Прикордонне розташування Волині робить Луцьк центром міжнародної торгівлі.

Від проголошення незалежності України місто поступово позбувалося символів радянського минулого: комуністичних назв вулиць, пам'ятників радянським діячам. Докорінно змінився вигляд проспекту Волі та вулиці Братковського, оновили вулиці Богдана Хмельницького, майдан Ринок, Театральний майдан. Малюнок Луцького замку прикрасив банкноти номіналом 200 гривень. З 2015 року було збудовано низку житлових комплексів з розвиненою інфраструктурою. Фінансування ОСББ посприяло швидкому благоустрою старих жител і навколишніх територій. Систематично ремонтувалися дороги та встановлювалося нове вуличне освітлення.

Луцьк став розвиватися також як культурний і туристичний центр, місце проведення фестивалів і зібрання видатних творів українського мистецтва.

2019-го року після приєднання Прилуцької сільської ради площа міста збільшилась із 42 км² до 72 км². Новоутворений район отримав назву Прилуцький старостинський округ.

За час пандемії коронавірусної хвороби COVID-19 в Луцьку з грудня 2019 року по березень 2022 року захворіло 17 тис. людей, померло 290. Підтверджено одужання 14 тис. Діяли пункти вакцинації, під які облаштували і громадські заклади на додаток до медичних. Так, один з пунктів відкрився в Волинському обласному музично-драматичному театрі імені Тараса Шевченка. У листопаді 2020 Луцьк опинився в "червоній" карантинній зоні, де заборонялася прийом відвідувачів у закладах громадського харчування, проведення масових заходів, відвідування більшості закладів освіти, діяльність ринків (крім продовольчих). При цьому міська рада ухвалила рішення не обмежувати доступ до громадського транспорту Луцька пасажирам, які не мали сертифікату про вакцинацію, ПЛР-тесту або довідки про перенесення хвороби. В грудні 2020 року місто вийшло з "червоної" зони.

Під час російського вторгнення в Україну, російські війська двічі завдали ракетного удару по Луцькому військовому аеродрому: 24 лютого та 11 березня. Ці атаки належали до серії ударів по українських військових об'єктах. 27 березня ворог атакував ракетами луцьку нафтобазу. 22 жовтня було завдано ракетного удару по об'єкту енергетичної інфраструктури.

Місто стало приймати вимушених переселенців з регіонів України, постраждалих від війни, у гуртожитки та хостели. Станом на 28 березня таких людей у Луцьку та області налічувалося близько 15 000, а вже до 9 червня їх кількість збільшилася до близько 68 000. У місті сформували батальйон оперативного реагування "Луцьк", проводяться навчання дій в умовах воєнного стану. Також під час війни до Луцька переїхала низка підприємств та закладів, зокрема луна-парк з Києва, та Донецький національний технічний університет з Покровська (раніше з Донецька).

Луцьк розташований на північному заході України. Із заходу на схід, із півночі на південь він розкинувся відповідно на 10 і 15 км. Місто розташоване у поліській лісовій і лісостеповій фізикогеографічних зонах.

Клімат Луцька помірно-континентальний, з м'якою зимою та теплим літом.

Середньорічна температура повітря становить 7,4 °С, найнижча вона в січні (-4,9 °С), найвища - в липні (18,0 °С).

Найнижча середньомісячна температура повітря в січні (-14,0 °С) зафіксована в 1987 р., найвища (2,0 °С) - в 2007 р. Найнижча середньомісячна температура в липні (15,8 °С) спостерігалась у 1962 р. й 1979 р., найвища (21,4 °С) - в 1959 р. Абсолютний мінімум температури повітря (-33,6 °С) зафіксовано 11 лютого 1929 р., абсолютний максимум (36,2 °С) - 20 серпня 1946 й 16 серпня 1952 рр.

В останні 100-120 років температура повітря в Луцьку, як і в цілому на Землі, має тенденцію до підвищення. Протягом цього періоду середньорічна температура повітря підвищилася щонайменше на 1,0 °С. Більшим, у цілому, є підвищення температури в першу половину року.

У середньому за рік у Луцьку випадає 560 мм атмосферних опадів, найменше - у березні, найбільше - в липні.

Мінімальна річна кількість опадів (310 мм) спостерігалась у 1961 р., максимальна (822 мм) - в 1931 р. Максимальну добову кількість опадів (114 мм) зафіксовано 4 серпня 1959 р. У середньому за рік у місті спостерігають 148 днів з опадами; найменше їх (10) у серпні, найбільше (16) - у грудні. Щороку в Луцьку утворюється сніговий покрив, проте його висота незначна.

Відносна вологість повітря в середньому за рік становить 78 %, найменша вона у травні (64 %), найбільша - у грудні (89 %).

Через Луцьк протікає судноплавна річка Стир ( притока Прип'яті, басейн Дніпра), а також на території міста є три малі річки: Сапалаївка (довжина - 12,4 км) - права притока р. Стир; Омеляник (12,6 км) та Жидувка (4 км) - ліві притоки р. Стир..

Гідрологічні пам'ятки природи. До об'єктів гідрографічної мережі належать гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення - Теремнівські ставки (2 ставки площею 6 га, збудовані в 1993 році на річці Сапалаївка), а також загальнозоологічний заказник місцевого значення Гнідавське болото (площею 116,6 га, заснований у 1995 р.), який гідрологічно зв'язаний з Стиром на лівому березі системою меліоративних каналів.

Загальна площа водоохоронних зон річок, що протікають територією Луцька, становить 450 га. Площа водних об'єктів міста - понад 100 га.

Водопостачання. У Луцьку обліковано понад 100 артезіанських свердловин господарсько-питного водопостачання.

Водопостачання міста здійснюється за рахунок підземних вод - водоносних горизонтів мергельно-крейдових відкладів. Питна вода - досить високої якості.

Станом на 1 січня 2022 року кількість населення Луцької міської територіальної громади складала 244 678 осіб, в місті Луцьку 215 986 осіб. Густота населення територіальної громади складала 640 осіб на 1 км². Площа Луцької міської територіальної громади складала 38 257,43 га (382,57 км²). Після приєднання Прилуцької сільської ради в 2019 році площа, котрою керує Луцька міська рада і Луцький міський голова зросла на 32 км².

Динаміка чисельності населення міста у 1858-2021 рр.[59][1] [Архівовано 2 лютого 2014 у Wayback Machine.]

Згідно з опитуванням, проведеним Соціологічною групою "Рейтинг" у січні-лютому 2017 року, українці становили 97 % населення міста, росіяни - 2 %.

Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року: Рідна мова населення за даними перепису 2001 року:

У м. Луцьку фінансові послуги надає мережа українських банків: ПриватБанк, Ощадбанк, А-Банк, Кредобанк, Укргазбанк, УкрСиббанк, ПУМБ та інші. Всього 25 банків. За кількістю відділень і банкоматів лідерські позиції займають ПриватБанк та Ощадбанк.

Луцьк є ядром Луцького промислового вузла, у який входить також місто Ківерці. Основні галузі:

Провідною галуззю є "машинобудування й металообробка" (заводи: Луцький автомобільний, Луцький ремонтний завод "Мотор", підприємство "Модерн-Експо", підшипниковий, електроапаратний, комунального машинобудування та комунального обладнання, виробничо-наукове об'єднання "Електротермометрія") незалежний трейдер нержавіючого та алюмінієвого прокату "Метал-Альянс";

є підприємства "хімічної промисловості", представлені заводом пластмасових виробів;

підприємства "будівельної промисловості" ("Волиньзалізобетон", заводи великопанельного домобудування, картонно-руберойдовий і силікатний);

"легка промисловість" (виробничо-торгове шовкове об'єднання та виробниче швейне об'єднання "Волинь", взуттєва фабрика, завод синтетичних шкір);

"деревообробна промисловість" (меблевий і тарно-бочарний комбінати);

"харчова промисловість" (зокрема консервний завод, "Харчепродукт", завод продтоварів, хлібо-, молоко- та маслозаводи);

виробництво сувенірів.

Обсяг експорту товарів з Луцька в 2021 році становив $193,8 млн, імпорту - $1288,6 млн. Підприємствами міста сформовано 23,3 % загальнообласного обсягу експорту товарів та 71,1 % - імпорту. Головними партнерами в експорті серед країн-членів ЄС є Польща, Німеччина, Австрія та Швеція. Більшість імпорту складають мінеральні палива, нафта і продукти її перегонки, а також засоби наземного транспорту. Станом на 2019 рік найбільше імпорту відбувалося з країн ЄС та Білорусі.

Іноземні інвестиції станом на 2019 рік здійснювали партнери з 24-х країн світу. Основними інвесторами були нерезиденти з Кіпру, Швеції, Німеччини, Словаччини, Віргінських Островів, Польщі. На них припадало майже 94,0 % загального обсягу прямих інвестицій. Найбільше інвестовано з Кіпру - $39,1 млн.

Містом курсують маршрутні таксі та тролейбуси. Діють дві автостанції. Рух тролейбусів розпочато в 1972 році. Тролейбусну мережу у Луцьку розпочали проєктувати ще у 1965 році і це пов'язують зі стрімким збільшенням чисельності населення. Уже через рік, 1 березня 1966 року, Луцька міська рада погодила проєкт. А в 1968 році розпочалось масштабне будівництво тролейбусного депо, керівництво місто активно розпочало купувати перші тролейбуси. Як результат, вже на початку 1970-х Луцьк мав тридцять тролейбусів виробництва Київського заводу електротранспорту.

У місті діє система диспетчеризації руху пасажирського транспорту [Архівовано 26 лютого 2016 у Wayback Machine.] із використанням системи GPS-навігації, що дає змогу стежити за рухом маршруток в режимі реального часу. З грудня 2019 року проїзд у громадському транспорті Луцька оплачується спеціальними електронними картками або зі смартфона. Громадський транспорт на приміських маршрутах також планують обладнати системою електронної оплати проїзду.

Через місто проходить автошлях .

Залізничне сполучення з Луцьком було прокладене з нагоди відвідання міста в 1890 році царем Російської імперії Олександром III. Він планував дістатися до міста залізницею, а чиновник сплутав на карті Луцьк зі станцією в Ківерцях, розташованою за 11 кілометрів. Тож від Ківерців до Луцька було терміново прокладено колію. Будівництво зайняло менше, ніж три тижні (1-19 серпня 1890) зусиллями спецбатальйону та місцевих селян. Залізнична станція Луцьк розташувалася в північній частині міста. Ця гілка та станція збережені до наших днів, але не використовуються; у приміщенні станції з 1950-х по 2010 розташовувався ресторан.

Тривалий час станція Луцьк була тупиком, що намагалися безрезультатно виправити в 1910-1911 роках. У 1914-1919 тривало будівництво залізничної гілки від Стоянова, проте не було завершене. В Першу світову війну німці також проклали залізницю з Володимира-Волинського в напрямку Луцька, проте вона не досягала міста. У 1921 році, коли Волинь відійшла до Польщі, через Ковель та Луцьк проліг прямий курс Варшава - Здолбунів.

У 1959 році в Луцьку збудовано залізничний вокзал. Він замінив собою раніше збудовану станцію і розташувався в тодішній східній частині Луцька, де пролягають основні колії. В грудні 2003 року завершилась електрифікація перегону Ківерці-Луцьк, відтоді до міста ходять електропоїзди.

Також у місті довгий час діяла вузькоколійна Луцька дитяча залізниця, відкрита в 1954 році. Вона використовувалася як установа позашкільної освіти та профорієнтації дітей та як оглядовий транспорт. У 2020 році "Укрзалізниця", на балансі якої перебуває дитяча залізниця, ухвалила рішення про її закриття з 15 грудня. 31 березня з Луцької дитячої залізниці почали вивозити меблі, обладнання, стенди та форму юних залізничників, частину майна передадуть Рівненській дитячій залізниці. Доля рухомого складу, станційних будівель та колійного господарства поки не вирішена.

Післявоєнне судноплавство в Луцьку тривалий час відновлювалося. У 1950 році річкою ходили 4 катери, пароплави "Некрасов" та "Маршал Тимошенко", 13 барж, 2 металеві понтони, якими возили хліб, вугілля, сіно, овочі, дрова та інші товари. До 1960 пароплави було списано, натомість збільшилася кількість катерів і барж. У 70-і пасажирське судноплавство занепало, імовірно через розвиток наземного транспорту. В 1996 відбувся останній рейс річкою.

З травня 2018 року на Стиру було відновлено екскурсійні прогулянки на катері. Так, по річці пішов новий 12-місний катер з назвою "Аріадна". Також у власності ТОВ "Річковий порт „Луцьк"" є буксир з назвою "Характерник" для службового користування та вантажних перевезень і земснаряд для поглиблювальних робіт на річці.

Окрім цього, в місті також є швидкісний теплохід проєкту "Ракета", який в минулому був на ходу (раніше мав назву "Микола Куліш" та ходив по Дніпру), що використовується як кафе на воді під назвою "Бригантина". Це судно доправили буксируючи по річці Стир у 1984 році.

Перший аеродром у Луцьку діяв на початку XX століття на території сучасного Привокзального району міста.

Біля села Крупа розташовано Луцький аеропорт для малої авіації. Заснований в 1984 році, він припинив роботу в 1996 і перебуває в занедбаному стані. До цього часу його використовували як приміщення автозаводу (там зберігалися легендарні "Волинянки"), також розробляли різні ангари, які продавали в Чехії. Згодом їдальню здавали на весілля та інші забави.

На північній околиці міста діє Луцький військовий аеродром, збудований у 1941 році. Слугує місцем дислокування тактичної авіації та приймає деякі невійськові літаки. У березні 2021 на Луцькому військовому аеродромі заступив на бойове чергування в системі протиповітряної оборони держави один з дивізіонів Львівського зенітного ракетного полку імені гетьмана Івана Виговського.

Луцьк має розгалужену систему освіти, яка включає мережу середніх та вищих шкіл II-IV рівнів акредитації.

Гімназії Луцька:

Школи-колегіуми Луцька:

Луцька загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 11

Університети Луцька:

Коледжі Луцька:

Ліцеї Луцька:

Неформальна освіта здійснюється в молодіжних просторах та організаціях:

"Вісник і К°"

"Волинь-нова"

"Сім'я і дім. Народна трибуна"

Віче-інформ

"Волинські губернські відомості"

"10 квартал"

"Волинська газета"

"Луцький замок"

"Вільна думка"

"Аверс-прес"

"Народна справа"

"Волинь. Акценти"

"Справедливість"

Афіша Волині

У місті діють спортивні клуби та колективи:

Професійний футбольний клуб "Волинь"

Професійний флорбольний клуб "Айсберг"

Бронзовий призер Вищої ліги України з флорболу сезону 2021/2022

Професійний футзальний клуб Любарт

Чемпіон Першої ліги з футзалу сезону 2020-2021

Професійний волейбольний клуб "Лучеськ-Підшипник"(припинила діяльність через фінансові проблеми та смерть президента клубу (сезон 2008-2009))

Професійний жіночий волейбольний клуб "Континіум-Волинь університет"

Професійний баскетбольний клуб "Волиньбаскет" Суперліга

Аматорський хокейний клуб "Луцьк"

Аматорський хокейний клуб "Любарт"

Аматорський клуб з футзалу "Атлетик"

Локальне об'єднання клубів історичного фехтування та реконструкції "Семиграддя".

У місті діють Волинська обласна клінічна лікарня, Луцька міська клінічна лікарня, Волинська обласна дитяча клінічна лікарня, Волинська обласна психіатрична лікарня, Волинська обласна інфекційна лікарня, Луцька районна лікарня, Луцький гарнізонний військовий госпіталь, кардіологічний, онкологічний та протитуберкульозний диспансери, кілька поліклінік, пологовий будинок, обласний перинатальний центр.

Також у місті розташований Луцький слідчий ізолятор № 177.

Більшість жителів Луцька - це католики та православні.

11 квітня 2023 року Волинська обласна рада заборонила діяльність УПЦ МП на території області.

Собор святих Петра й Павла, який разом з колегією раніше належав ордену єзуєтів, сьогодні використовується як кафедральний собор Луцької дієцезії.

У місті діє Луцький монастир Василія Великого.

Луцьк є центром Волинської єпархії ПЦУ.

Храм святого великомученика Дмитрія Солунського.

Церква адвентистів сьомого дня.

Церква "Нове життя" (баптизм).

Церква Христа Спасителя (п'ятидесятники).

Луцьк - центр торговельних маршрутів, які йдуть до Європи, і це визначає розвиток мистецтва та культури. Міжнародний фестиваль "Поліське літо з фольклором" вирізняється своєю широкою географією й може розглядатися як візитка міста, це велика подія, яка збирає більше 5 тисяч учасників, з них 58 іноземних колективів з 38 країн світу й 75 колективів з України. Учасники фестивалю представляють культуру своєї країни. Починаючи з 1996 завдяки цьому фестивалю Україна є офіційним членом Міжнародної Ради Організацій Фестивалів Фольклору ( CIOFF), що діє при UNESCO.

Досить популярним є також Up-fest - фестиваль музики та мистецтва, один з найбільших в Україні, до програми якого входять концерти на чотирьох сценах, велика кількість майстер-класів різних напрямків, семінари, театральні постановки, перегляд кінофільмів та багато інших цікавих подій.

Щороку в замку Любарта проводиться Мистецьке шоу "Ніч у Луцькому замку" - фестиваль історичної культури: середньовічних танців, музики, кулінарії, традицій. Там же відбуваються щорічні Лицарські турніри. Двічі на рік у замку відбуваються лицарські поєдинки.

Поблизу міста проводиться фестиваль альтернативної музики "Бандерштат".

Ще один дуже популярний фестиваль української естрадної пісні в Луцьку - Міжнародний фестиваль "На хвилях Світязя", який відбувається щоліта на одному з найбільших українських озер - Світязі, та в Луцьку. Мета фестивалю - пошук молодих талановитих виконавців, поєднання сучасної естрадної пісні з народними звичаями та обрядами. Умови участі - виконання пісні українською мовою.

16 листопада 1989 р. установчими зборами Волинської творчої секції Львівського відділення СХ України створена Волинська організація Спілки художників України.

Сьогодні альтернативне мистецтво Луцька представлене театром "Гармидер", театром вогню "Spiritus Ignis" та творчим об'єднанням "Квартира FM".

1973 року тут утворився гурт "Тріо Мареничів", який проіснував до 2004 року.

У Луцьку діє 12 бібліотек. Найбільший фонд літератури налічують Центральна міська бібліотека для дорослих і бібліотека-філія для дорослих №10.

Перший показ кіно в Луцьку відбувся в 1908 році в дерев'яному літньому театрі, який розташовувався на місці теперішньої луцької школи №8 на вулиці Лесі Українки. Ним опікувалося "Луцьке товариство тверезості", що в 1909 році відкрило стаціонарний зал на 80 місць на перетині сучасних вулиць Лесі Українки та Ковельської. Потім діяли камерний кінотеатр "Чари" та Міський кінотеатр (тепер Волинський академічний театр ляльок) на теперішній вулиці Богдана Хмельницького. В 1934 збудовано кінотеатр "Сонце" (будівля не збереглася). За Радянського Союзу відкрилися кінотеатри "Піонер", потім перейменований на "Зміна" та "Хроніка". В 1970 відкрито кінотеатр "Промінь", який тимчасово мав назву "Москва".

Сучасні кінотеатри Луцька:

XVI століття 2-га половина народилася Ганна Гойська (до шлюбу Козинська; 1617) - руська шляхтичка, меценатка, фундаторка Почаївського монастиря, засновниця друкарні.

Карпухін Віктор Федорович (27 жовтня 1947 - 24 березня.2003) - Герой Радянського Союзу

Рой Юрій Олексійович (1895-1946) - підполковник Армії УНР, провідний український громадський діяч у Харбіні (Китай)

Захарова Світлана Юріївна (10 червня 1979, Луцьк, УРСР, СРСР) - російська артистка балету. Солістка Маріїнського театру в 1996-2003 роках, прима-балерина Великого театру (з 2003) і міланського театру "Ла Скала" (з 2008).

Тимощук Анатолій Олександрович (30 березня 1979, Луцьк) - український футболіст, який грав на позиції опорного півзахисника. Нині - асистент головного тренера в петербурзькому "Зеніті". Екскапітан збірної України, зіграв за національну команду 144 матчі (рекорд збірної). При необхідності міг грати на будь-якій позиції в захисті [2]. В цілому взяв участь в 910 офіційних матчах, в яких забив 87 голів. [Джерело не вказано 158 днів] Чемпіон трьох країн: України, Росії та Німеччини. Володар Кубка УЄФА і Суперкубка УЄФА у складі "Зеніту". Переможець Ліги чемпіонів у складі "Баварії", Заслужений майстер спорту Росії і України, заслужений працівник фізичної культури і спорту України. Найтитулованіший футболіст з країн СНД. З 7 січня 2023 року перебуває під санкціями РНБО за антиукраїнську діяльність і позбавлений усіх нагород. Вважається зрадником України.

Ігор Діденчук - мультиінструменталіст, учасник гуртів "Go A" та "Kalush", переможець Євробачення 2022.

Монатик Дмитро Сергійович (1 квітня 1986, Луцьк) - український співак, танцюрист, автор пісень, саундпродюсер, композитор, учасник шоу "X-Фактор", "Танцюють всі!" та "Зірковий ринг", суддя танцювального шоу "Танці з зірками" та тренер вокальних шоу "Голос. Діти" та "Голос країни" на телеканалі "1+1". Заслужений артист України.

Едмунд Мартинович 2 червня 1919 р. до червня 1920 р.

Ян Сушинський з червня 1920 р. до лютого 1923 р.

Кароль Валігурський 25 лютого 1923 р. 26 червня 1923 р.

Болеслав Зелінський 4 грудня 1923 р. до липня 1926 р.

Адам Осташевський 24 липня 1926 р. до листопада 1926 р.

Станіслав Чарковський 1 листопада 1926 р. 24 січня 1929 р.

Мечислав Галушинський 18 лютого 1929 р. 2 квітня 1930 р.

Теофіл Оловінський 8 квітня 1930 р. 7 червня 1933 р.

Адольф Беднарський 7 червня 1933 р. до липня 1934 р.

Мечислав Венжик 7 липня 1934 р. 9 листопада 1936 р.

Францішек Лаугерт 9 листопада 1936 р. до лютого 1936 р.

Владислав Парневський 11 лютого 1937 р. до вересня 1939 р.

Єрмолаєв Микола Єлісеєвич, червень - грудень 1941

Тиравський Євген, грудень 1941 - серпень 1942

Скоробогатов Павло, вик. обов. з серпня 1942, офіційно січень 1943-1944

Лютеранська кірха і Будинок Голованя

Свято-Троїцький кафедральний собор

Замок Любарта, XIV- XV ст. Оборонна споруда, символ міста. В одній із веж розташовано Музей дзвонів. На території замку є Музей книги, Художній музей м. Луцька (відділ Волинського краєзнавчого музею), розкопи Кафедральної церкви Іоанна Богослова (вул. Кафедральна, 1).

Вежа Чорторийських і залишки Окольного замку, XVI ст., вул. Драгоманова.

Будинок Фальчевського (Пузини), 1545-1546 рр. - унікальний зразок житлової архітектури (вул. Кафедральна, 23).

Кафедральний собор Св. Апостолів Петра і Павла з монастирем єзуїтів та підземеллями, 1639 р., архітектор Джакомо Бріано. Спочатку храм будувався як єзуїтський монастирський костел. Після пожежі кафедрального костелу Святої Трійці в 1781 р. сюди переноситься кафедра католицького єпископа. Нині - діючий кафедральний собор римо-католицької церкви.

Комплекс монастиря та костелу Св. Хреста бернардинів (Свято-Троїцький кафедральний собор), 1752-1755 рр. Зведений як монастирський костел Святого Хреста при монастирі бернардинців. Архітектор Павло Гижицький. Перебудований у православну церкву в 1877-1879 рр. Нині - кафедральний собор Православної церкви України (пл. Театральна).

Синагога, 1626-1629 рр. Відреставрована в 1981 р. Пам'ятка архітектури національного значення. Початково споруда належала до оборонної системи Луцька (вул. Данила Галицького, 33).

Лютеранська кірха, поч. XX ст., зведена в неоготичному стилі на фундаментах кармелітського монастиря. Нині тут діє баптистська церква.

Вірменська церква. Храм збудований у 1427 році, або в XVI ст. Був розташований на вулиці Вірменській у центрі вірменського кварталу поруч із караїмським неподалік майдану Ринок. Поруч із храмом був монастир, шпиталь і цвинтар, який тісно межував із територією фарного костелу Святого Якуба. Наприкінці XVIII ст. занепав разом із вірменською громадою Луцька. У 1845 згорів і близько 100 років простояв руїною. 1954 року пристосований під житло.

Архітектурний комплекс Луцького братства, 1634 р. Існувало тут Луцьке хрестовоздвиженське братство. В 1702 р. в церковній крипті був похований поет Данило Братковський. Унаслідок невдалої реставрації 2008-2010 рр. було спотворено первинний вигляд та стиль храму (вул. Данила Галицького, 2).

Покровська церква. Збудована в середині XVII ст. Церква реконструйована в 1873-76 рр. Тут перебувала ікона Волинської Богоматері - шедевр мистецтва XIII-XIV ст. (нині зберігається в Національному художньому музеї в Києві). Колись храм був кафедральною греко-католицькою церквою, тепер - кафедральний собор УПЦ Московського Патріархату (вул. Данила Галицького, 12).

Домініканський монастир, заснований у 1390 р. королем Ягайлом, у XVIII ст. збудований новий. У 1847 р. ліквідований російським царським режимом. Тепер тут духовна семінарія УПЦ МП (вул. Драгоманова).

Монастир тринітаріїв, 1729 р. Тепер тут військовий шпиталь (вул. Лесі Українки).

Монастир шариток. Розміщувався у колишніх кафедральних спорудах костелу Святої Трійці. Шаритки діяли в Луцьку в XIX столітті. Нині приміщення займає курія Луцької римо-католицької єпархії та резиденція Луцького єпископа. Вул. Кафедральна, 17-19.

Монастир бригідок, 1624 р. Зведений у стилі бароко на місці палацу Радзивіллів. У 1846 р. монастир був зачинений, а в 1890-х у його приміщенні облаштували в'язницю, а потім (1960) музичне училище. Зараз тут чоловічий православний монастир ПЦУ (вул. Кафедральна, 16).

Церква Великомученика Юрія Переможця

Свято-Феодосіївська церква

Караїмська кенаса. Культовий храм луцьких караїмів. Наприкінці XVIII ст. храм уже існував. Згорів у 1972 році. Це була третя кенаса Луцька.

Кафедральний костел Святої Трійці. Збудований у 1427 році. Наново збудований у 1540-х роках. Збереглися капітульні приміщення (вулиця Кафедральна, 17, 19) та дзвіниця 1720-х років побудови. Костел у 1781 році згорів і не був відновленим.

Церква Івана Богослова. Це єдина домонгольська споруда Луцька. Храм часто горів і внаслідок нестабільної ситуації між православними та греко-католиками часто стояв без догляду. Врешті-решт, у 1775 році ослаблені мури церкви розібрали. Залишки храму зберігаються в підземеллях Верхнього замку.

Костел святого Якуба. Один із найдавніших фарних костелів Луцька, збудований неподалік майдану Ринок та вірменської церкви. Зараз не існує. Точної дати його побудови невідомо. Згадується починаючи із XVI століття. Після пожежі 1845 року занепав і згодом був розібраний. В останні 70 років своєї діяльності належав луцькому осідку ордену боніфратрів. Погост храму забудований житловими будинками зламу XIX-XX століть на теперішній вулиці Руській в історико-культурному заповіднику "Старий Луцьк".

Костел Марії Магдалини та монастир боніфратрів. Перший комплекс луцького осідку боніфратрів. Не існує. Монастир боніфратрів був фундований в середині XVII століття на перетині вулиць Замкової та Троїцької в Луцьку. Наприкінці XVIII століття комплекс боніфратрів зазнав пожежі, костел і монастир згоріли, внаслідок чого осідок був переведений до фарного костелу Святого Якуба. Луцький конвент боніфратрів був скасований в середині XIX століття, приміщення згоріли, а руїни були продані на злам.

Одним із символів сучасного Луцька є кликун. В епоху Середньовіччя кликуни повідомляли населенню найрізноманітнішу інформацію, а також стояли на нічній варті в замку та били на сполох у разі пожежі або нападу ворогів.

З 2015 року в Луцьку розпочато проєкт мініскульптур "Луцький кликун". Авторка фігур - львівська скульпторка Ніка Музичка. Мініскульптури встановлені біля міськради, біля головного корпусу Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки, біля замку Любарта, на Братському мосту, біля залізничного вокзалу, в зоопарку, на порогах кав'ярень. В 2019 ще дві скульптури встановлено на центральному майдані біля сонячного годинника та на стіні Палацу культури, а в 2020 встановили мінісульптури в сквері біля Театрального майдану та у Старому місті на ліхтарі навпроти будинку Косачів. Традиція продовжилася у 2022, коли в центральному парку встановили ще дві скульптури.

Кожен кликун отримав своє унікальне ім'я, обране шляхом онлайн-голосування.

Орден Трудового Червоного Прапора (1985 р., у зв'язку з 900-річчям з часу заснування міста Луцька)[123]

Танкер "Луцьк" (спущений на воду 12 вересня 1964 р.)[124]

Корвет "Луцьк" (спущений на воду 22 травня 1993 р.)

Вид на будинок-вулик

У Луцьку розташований найдовший житловий будинок в світі. Він простягається по проспектах Соборності та Молоді й виходить на проспект Відродження. Має форму бджолиних стільників з секцій серії 87 під кутом 120 градусів. Довжина по осі - 1750 м, з урахуванням відгалужень - 2775 м. Збудований в 1968-1980 роках. У будівлі 88 під'їздів, які об'єднані в 38 адрес на двох вулицях[125]. Населення на початок 2014-2015 років - 9150 мешканців[126].

2 липня 2017 року в місті відкрито Галерею 4/8 (англ. 4/8 GALLERY) - галерею стрит-арту під відкритим небом, збудовану 2017 року українським меценатом Андрієм Покровським на території рекреаційного комплексу "City Park".

Пам'ятник Андрієві Кузьменку - перший пам'ятник українському співакові, телеведучому, продюсерові, актору, солісту гурту "Скрябін" - Андрієві Кузьменку. Розташований в місті на території рекреаційної зони "City Park"[127].

Луцький міський цвинтар у с. Гаразджа

Луцький міський цвинтар на вул. Рівненській

Цвинтар на Черчичах-Кічкарівці

Цвинтар по вул. Володимирській

Цвинтар на Гнідаві

Луцький єврейський цвинтар

Луцький католицький цвинтар

Луцький мусульманський цвинтар

1. Чисельність наявного населення України на 1 січня 2022 - Державна служба статистики України (укр.) (англ.)

2. М. Грушевський. Історія України-Руси. - Т. IV. - С. 164.

3. Niemirycz (Niemierzyc) Stefan, h. Klamry (przed 1630-1684) // Polski Słownik Biograficzny. - Wrocław - Warszawa - Kraków - Gdańsk : Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk, 1977. - Tom XXII/4, zeszyt 95. - S. 820. (пол.)

4. Томін Ю., Романишин Ю., Коритко Р., Паращак І. Перша колія: до 150-річчя Львівської залізниці. - Львів : ТзОВ "Західноукраїнський Консалтинговий Центр" (ЗУКЦ), 2011. - іл. - С. 159. - ISBN 978-617-655-000-6.

5. Rozporządzenie Rady Ministrów z dnia 11 kwietnia 1930 r. o rozszerzeniu granic miasta Łucka w powiecie łuckim, województwie wołyńskiem. [Архівовано 23 жовтня 2016 у Wayback Machine.] (пол.)

6. Зек, Б. М. (2014). Луцьк у перші дні німецько-радянської війни (22-25 червня 1941 р.). Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету. Т. 38. с. 180-184.

7. Олійник Ю. В., Завальнюк О. М. Нацистський окупаційний режим в генеральній окрузі "Волинь-Поділля" (1941-1944 рр.) / Міжнародна громадська організація "Міжнародний фонд "Взаєморозуміння і толерантність"; Державний архів Хмельницької області; Кам янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка. - Хмельницький : Поліграфіст-2, 2012. - С. 43. - ISBN 978-966-1502-55-9.

8. Волинь у Другій світовій війні: збірник наукових та публіцистичних статей (укр.). Редакційно-видавничий відділ "Вежа" ВДУ ім. Лесі Українки. 2004. ISBN 978-966-600-141-5.

9. https://www.facebook.com/ua.konkurent. Луцькрада створила Прилуцький старостинський округ. konkurent.ua (укр.).

10. Книга рекордів Волині. - Луцьк : Волинська обласна друкарня ; Любешів : Ерудит, 2005. - 304 с. - ISBN 966-361-079-4. , с. 99

11. ↑ Забокрицька М. Р., Хільчевський В. К. Водні об'єкти Луцька: гідрографія, локальний моніторинг, водопостачання та водовідведення [Архівовано 12 грудня 2021 у Wayback Machine.] // Гідрологія, гідрохімія і гідроекологія. - 2016. - Т. 3 (42). - С. 64-76.

12. В. М. Кабузан - Украинцы в мире. Динамика численности и расселения 20-е годы XVIII века - 1989 год. [Архівовано 7 липня 2015 у Wayback Machine.]

13. Третє всеукраїнське муніципальне опитування (Січень - Лютий 2017) - соціологічна група "Рейтинг"

14. Рідні мови в об'єднаних територіальних громадах України - Український центр суспільних даних

15. Як у Луцьку з'явилися перші тролейбуси: цікаві факти - lutsk-future.com.ua (укр.). Архів оригіналу за 17 вересня 2021.

16. Луцькі аеропорти: історія слави та занедбання - lutsk.one (укр.). Архів оригіналу за 18 жовтня 2021.

17. Військовий аеродром у Луцьку розбудовують для постійного дислокування 204-тої бригади тактичної авіації (укр.). 14 квітня 2018. Архів оригіналу за 25 лютого 2021.

18. Волиньрада ухвалила рішення про заборону УПЦ МП в області.

19. Ks. Józefat Skruteń. Z. S. W. B. Brodowicz Teodozy, h. Ostoja († 1803) // Polski Słownik Biograficzny. - Kraków : Nakładem Polskiej Akademji Umiejętności, 1936. - Т. II. - S. 444. (пол.)

20. Obuchów // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1886. - Т. VII. - S. 356. (пол.).- S. 356. (пол.)

21. Anna Krupska. Nos (Nosch, Nosek) Aleksander Iwanowicz (1. poł. XV w.) / Polski Słownik Biograficzny.- Wrocław - Warszawa - Kraków - Gdańsk: Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk, 1978.- t. XXIII/1, zeszyt 96.- S. 208. (пол.)

22. Орест Левицький. Ганна Монтовт / На переломі.- К.: Україна, 1994.- 352 с.- С. 96. ISBN 5-319-01070-2

23. Jerzy Wyrozumski. Ostrogski Michał książę (zm. 1501) / Polski Słownik Biograficzny.- Wrocław - Warszawa - Kraków - Gdańsk, 1979.- Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk. - Tom XXIV/3, zeszyt 102.- s. 193 - 384.- S. 496. (пол.)

24. Niesiecki К. Korona Polska przy Złotey Wolnosci Starożytnemi Wszystkich Kathedr, Prowincyi y Rycerstwa Kleynotami Heroicznym Męstwem y odwagą, Naywyższemi Honorami a naypierwey Cnotą, Pobożnością y Swiątobliwością Ozdobiona ... [Архівовано 18 липня 2014 у Wayback Machine.] - T. 4. - Lwów: w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu, 1743.- 888 s.- S. 432. (пол.)

25. Указ Президії Верховної ради СРСР "Про нагородження міста Луцька орденом Трудового Червонога Прапора" від 11 вересня 1985 р.

26. Танкер "Луцьк". Газ. "Радянська Волинь" 13 вересня 1985 р., с. 4

Бунда Н. П., Каліш Б. Л., Романюк М. Я., Теліпська К. В. Луцьк [Архівовано 14 вересня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2017. - Т. 18 : Лт - Малицький. - 711 с. - ISBN 978-966-02-7999-5.

Головко В. В. Луцьк [Архівовано 16 вересня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2009. - Т. 6 : Ла - Мі. - С. 307. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1028-1.

Грушевський М. Історія України-Руси. - Т. 1-10.

Кубійович В. Луцьке // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995. - ISBN 5-7707-4049-3. - Т. 4. - К., 1996. - С. 1387-1388.

Луцьк - пам'ятка архітектури та містобудування: історико-архітектурний нарис / Богдан Віталійович Колосок. - Луцьк: ПВД "Твердиня", 2012. - 124 с. + 16 с. ; іл.

Терський С. В. Історія Луцька у 3-х томах.- Т. 1: Лучеськ X-XV ст.- Львів: Вид-во Національного університету "Львівська політехніка", 2007.- 252 с., іл.

Łuck // Starożytna Polska pod względem historycznym, jeograficznym i statystycznym opisana. - Warszawa : nakład i druk S. Orgelbranda, 1845. - Т. ІІ. - Cz. 2. - 1442 s. - S. 819-833. (пол.)

Łuck // Rys dziejów ormiańskich [Архівовано 8 грудня 2015 у Wayback Machine.]. - Tarnopol, 1869. - S. 152-154. (пол.)

Łuck // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. - Warszawa : Druk "Wieku", 1884. - Т. V. - S. 778. (пол.) - S. 778-792. (пол.)

Ілляшенко Я. Є., Михайлюк О. Г., Оксенюк Р. Н. Луцьк // Історія міст і сіл Української РСР: у 26 т. / П. Т. Тронько (голова Головної редколегії). - К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967-1974. - том Волинська область / І. С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. - С.53-90

# data[].attributes.attachment_link.title
Луцьк - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Луцьк (МФА: [ɫut͡sʲk] ( прослухати)) - місто обласного значення на заході України, адміністративний центр Волинської області та Луцького району. Одне з найбільших міст Західної України. Історичний, релігійний, політичний, освітній, промисловий та економічний центр Волині.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ки́їв (МФА: [ˈkɪjiu̯] ( прослухати)) - столиця та найбільше місто України. Розташований у середній течії Дніпра, у північній Наддніпрянщині. Політичний, соціально-економічний, транспортний, освітньо-науковий, історичний, культурний та духовний центр України. У системі адміністративно-територіального устрою України Київ має спеціальний статус, визначений Конституцією, і не входить до складу жодної області, хоча і є адміністративним центром Київської області[8]. Місце розташування центральних органів влади України, іноземних місій, штаб-квартир більшості підприємств і громадських об'єднань, що працюють в Україні.

За "Повістю временних літ", Київ заснував полянський князь Кий зі своїми братами Щеком і Хоривом та сестрою Либіддю. Згідно з археологічними даними та писемними джерелами, початок безперервного розвитку Києва датується 2-ю половиною V ст. - 1-ю половиною VI ст.; осередком розширення Києва була гора Замкова. Протягом своєї історії місто було столицею полян, Русі і України, а також адміністративним центром однойменних князівства, землі, воєводства, повіта, полку, намісництва, губернії, округи, района, генеральної округи, і зокрема православної митрополії, генерал-губернаторства і військової округи.

Етимологія

Згідно з легендами, назва Києва походить від імені Кия - найстаршого з трьох братів, яких вважають засновниками міста. Одна з цих легенд дійшла до нас у літописі XII ст. "Повість временних літ".

У сагах Київ називався Koenugarðr. Назва Kænugarður (Кьяйнуґардур) залишилася за Києвом в ісландській мові. Є версія, що походження назви Kænugarður пов'язане з давньоісландським словом " kæna", що мало значення "човен". Це дозволяє трактувати назву Києва як "місто човнів", що відповідало реальності в Х-ХІІ століттях, коли через нього пролягав великий водний шлях з Варягів у Греки. З 27 квітня 2022 року у Рейк'явіку з'явилась невеличка площа Kænugarður / Kyiv-torg.

Київ також мав тюркську назву - "Манкермен" ("велике місто"), "Ківа-Манкермен", котра побутувала поряд з оригінальною назвою.

Український етнограф М. В. Закревський стверджував, що згаданий Клавдієм Птолемеєм "Азагаріум" розташовувався на місці сучасного Києва. Ю. А. Кулаковський ототожнював з Києвом Птолемеїв "Метрополь", М. Ю. Брайчевський - "Сар".

"Київський лист" з фондів бібліотеки Кембриджського університету. На думку першовідкривачів, цей лист є найдавнішим автентичним документом, написаним на території Київської Русі, і може датуватися 10 ст. н. е. Документ написаний староєврейською мовою і містить, можливо, першу згадку про Київ у формі Qiyyōb (івр. קייב‎).

У давньоруських пам'ятках назва міста записувалася як , де передавала праслов'янський звук , а - йотований звук [e] ( "є"). Подібне написання тривалий час залишалося у літописах. Надалі, після припинення дії закону другої палаталізації та злиття звука [ɨ] з [і] в новий голосний передньо-середнього ряду [ɪ] з'являються написання Києвъ, , а після утворення "нового ятя" - і "Кыѣвъ", "Киѣвъ", "Кіѣвъ". З упорядкуванням українського правопису XIX ст., коли за [ɪ] закріплюється літера , а за [ji] з йотованого "нового ятя" - , написання набуває сучасної форми - Київ.

Переклад назви міста англійською (#KyivNotKiev)

2 жовтня 2018 року МЗС України спільно із Центром стратегічних комунікацій "StratCom Ukraine" розпочало онлайн кампанію "#CorrectUA", у рамках якої звертатиметься до іноземних ЗМІ з метою коригування правопису міста Київ (#KyivNotKiev).

З'явилися перші повідомлення про коригування правопису міста Київ: у своїх текстах пишуть Kyiv замість Kiev видання BBC і The Guardian; лондонський аеропорт Лондон-Лутон, аеропорти Будапешта і Таллінна, Бельгії змінили назву Kiev на Kyiv. Водночас МАУ відмовились змінити Kiev на Kyiv, пояснивши, що Kiev є офіційною транслітерацією Міжнародної асоціації повітряного транспорту IATA.

16 вересня 2020 року англійська Вікіпедія перейменувала статтю про Київ із "Kiev" на "Kyiv", при цьому окремі статті з відповідним ойконімом лишаються без змін, зокрема про Київську Русь ("Kievan Rus'").

Розташування

Київ здавна розташовувався на перетині важливих шляхів. Ще за Київської Русі таким шляхом був легендарний "Шлях із варягів у греки". Нині місто перетинають міжнародні автомобільні та залізничні шляхи. Рельєф Києва сформувався на межі Придніпровської височини, а також Поліської та Придніпровської низовин. Більша частина міста лежить на високому (до 196 м над рівнем моря) правому березі Дніпра - Київському плато, порізаному густою сіткою ярів на окремі височини: Печерські пагорби, гори Щекавицю, Хоревицю, Батиєву та інші. Менша частина лежить на низинному лівому березі Дніпра. Житлові квартали міста оточує суцільне кільце лісових масивів.

Гідрографія

Основною рисою Києва є наявність великої гідрографічної "осі" - річки Дніпро, яка поділяє територію міста на дві частини - правобережну і лівобережну. Дніпро - найбільша в Києві, третя за довжиною і площею басейну річка Європи після Волги та Дунаю. Після будівництва каскаду дніпровських водосховищ гідрологічний режим Дніпра (зокрема і в межах Києва) змінився. Так, підпір Канівського водосховища сягає течії Дніпра в районі моста Метро на території Києва. Поблизу Києва (на північ) розташовано Київське водосховище на Дніпрі.

Територія Києва також дренується численними постійними та тимчасовими водотоками, які утворюють гідрографічну мережу з близько 70 малих річок, що зрештою впадають у Дніпро. Структура гідрографічної мережі малих річок Києва визначається басейновими угрупованнями водних об'єктів.

Гідрографія правого берега: центральна частина - басейн річки Либідь з її притоками, а також басейн річки Почайна (див. Опечень) з головними притоками Глибочиця та Сирець; північна та західна частини міста розташовані в басейні річки Ірпінь, а точніше її приток - річок Нивка та Горенка; південна частина міста - у басейні річки Віта.

Гідрографія лівого берега: басейн річки Дарниця з її притоками.

Ліси, парки та сади становлять більш ніж половину площі Києва з майже 80 000 гектарів. На одного киянина (станом на 2004 рік) припадало 22,1 м² зелених насаджень (за міжнародними нормами, цей показник має бути не меншим за 20 м²). Питаннями екології Києва опікується Державне Управління охорони навколишнього природного середовища у м. Києві, яке з 2006 року очолює Прогнімак Олександр Володимирович.

У лісопарках міста гніздиться чимало видів диких птахів, зокрема хижаків та таких, що гніздяться в дуплах, мешкають різновиди кажанів. Більшість цих видів занесено до Червоної книги України. Наприклад, урочище "Лиса гора" - фактично острів посеред міської забудови Києва. Тут протягом багатьох років розташовувався військовий об'єкт, завдяки чому (за даними співробітників Інституту зоології) до останнього часу збереглися види, занесені до Червоної книги - аполлон, махаон, Синявець Мелеагр, жук-олень, бджола-тесляр, мала вечірниця. У межах міста трапляються поселення бобрів.

Важливу роль у збереженні біорізноманіття міста відіграє Дніпро з його затоками, притоками, островами. Тут гніздяться десятки видів птахів. У період весняної міграції навпроти житлового масиву Оболонь 1994 року спостерігали скупчення гоголів до декількох сотень особин. На Бортницькій зрошувальній системі кілька років тому зимувало до двох десятків орланів-білохвостів (в Україні їх зимує близько 300 особин).

Кілька сотень найстаріших та видатних дерев Києва є ботанічними пам'ятками природи.

Середньорічна загальна хмарність - 6,4 бала, максимум припадає на грудень (8,1), мінімум - на серпень (4,9). Середня вологість повітря - від 64 % (травень) до 85 % (листопад).

Заснування

За легендою "Повісті временних літ", Київ заснував легендарний полянський князь Кий разом із братами Щеком і Хоривом і сестрою Либіддю. Літопис не має дати заснування міста. Археологічні та писемні джерела свідчать, що Київ розвинувся на основі язичницького поселення й початок його безперервого розвитку датується 2-ю половиною V - 1-ю половиною VI століття. Згідно інформації, приведеній в книзі Толочко Нове в археології Києва, місто засноване в кінці V, початку VI століття. Його центром була Старокиївська гора на правому березі Дніпра. У VI-VII століттях були заселені сусідні з нею підвищення. Розташовування Києва на Дніпровському шляху, у зоні етнічного порубіжжя, на межі лісу і лісостепу, сприяли висуненню міста на роль політичного центру Середнього Подніпров'я.

Київська Русь

На межі VIII- IX століть Київ став головним містом Руської землі - міжплемінного об'єднання південних східнослов'янських племен, а з 882 року, після завоювання його варягами, - "матір'ю міст руських" - столицею Руської держави. Тоді ж сформувався середньовічний поділ міста на князівський Дитинець на Старокиївській горі та торговельно-ремісничий Посад на Подолі. В першому мешкала знать і духовенство, а в другому - простолюд. Місто було одним із центрів міжнародної торгівлі з Візантією, Скандинавією, Західною Європою, мусульманським світом. З першої половині X століття на Подолі діяла перша християнська церква.

За правління великого князя Володимира ( 980- 1015) територія київського Дитинця була розширена і укріплена та сягнула 10 га. В історіографії її називають "городом Володимира". Дитинець оточував вал із трьома воротами, парадними з яких були Софійські. Після хрещення Русі в 988 році Київ став центром митрополії Константинопольського патріархату. Головним міським храмом була Десятинна церква, зведена неподалік княжого палацу і ринку "Бабин торжок". Син Володимира, Ярослав ( 1019- 1054), ще більше розширив Дитинець, збудувавши і оточивши оборонними валами з ровами так званий город Ярослава. Він звів нові фортечні укріплення, завдовжки понад 3,5 км, які оточували площу 72 га. Київ перетворили на найбільшу фортецю Русі. Новою головною брамою стали Золоті ворота, а головним храмом - Софійський собор, кафедра київських митрополитів. Ярославові нащадки Ізяслав (1054-1068, 1069-1073) і Святополк (1093-1113) збудували нове укріплення - город Святополка. Його центром став Києво-Михайлівський Золотоверхий собор, що дав назву однойменному монастирю. Таким чином, тодішній Київ мав три фортифікаційні укріплення ( городи) площею 80 га.

Найбільшим районом Києва був придніпровський Поділ. У XII-XIII століттях він займав площу близько 200 га, що була оточена оборонним валом. У центрі Подолу розміщувався головний міський ринок - "Торговище", довкола якого стояли церква Пирогоща, Борисоглібська й Михайлівська церкви. На захід від міста пролягав Копирів кінець, де за князювання Святослава Ярославича (1073-1076) заклали монастир святого Симеона. За містом розташовувалися монастирі - Кирилівський, Кловський, Печерський (з 1598 - Києво-Печерська лавра) та Видубицький монастир. Довкола міста тягнулися приміські села Предславине і Берестове, князівські й боярські двори, урочища Дорогожичі та Угорське.

На середину XII століття в Києві проживало близько 50 тисяч мешканців, діяло близько 400 церков, 8 базарів. Площа міста становила до 400 га.

У 1169 році Києвом заволодів владимиро-суздальський князь Андрій "Боголюбський". 1240 року місто захопили монгольські завойовники на чолі з онуком Чингісхана - ханом Батиєм, розвиток міста був перерваний.

Велике князівство Литовське, Руське, Жемантійське

Близько 1362 року Київ входить до складу Великого князівства Литовського. Його князем став Володимир Ольгердович. Входження відбувалося мирним шляхом, за договорами, які лишали все "по старовині". Володимир провадив незалежну політику, карбував власну монету, що, однак, призвело до його заміни в 1394 році на князя Скиргайла Ольгердовича, а після смерті останнього - до встановлення намісництва. Наприкінці XIV - на початку XV століть Київ являє собою політичний центр, де ведуть переговори великі князі литовські, Вітовт, король польський і верховний князь литововський Владислав II Ягайло, великий князь московський Василій Дмитрович, митрополити Кипріян, Фотій, Григорій (Цамблак), хан Тохтамиш. Місто стало головною базою армії Вітовта.

У 1440 році відновлено Київське князівство на чолі з князем Олельком Володимировичем. У 1455-1470 роках у Києві князював Семен Олелькович. Обидва князі мали авторитет, мали династичні зв'язки з великими московськими та тверськими князями, молдовським господарем Стефаном III Великим. Час їхнього правління став для Києва періодом розвитку (базувався на традиціях матеріальної та духовної культури давньоруської доби): здійснено ремонт Успенського собору та інших церков, створено кам'яні барельєфи із зображенням Оранти, а також нові редакції Патерика Києво-Печерського та інших писемних творів. Київ продовжував бути важливим центром внутрішньої та міжнародної торгівлі, мав право складу. Через місто транзитом ішло багато товарів зі Сходу, Європи, Московії тощо.

Гетьманщина

Кінець XV століття став початком занепаду Києва, що зумовлювалося загальною кризою Великого князівства Литовського - його нездатністю організувати захист підвладних йому земель від нападів кримських татар, найбільший з яких здійснено 1482 року. Після Люблінської унії, попри тиск з боку польських феодалів і Католицької Церкви, у цей час відбувалося економічне піднесення міста. З 1625 року Київ був центром козацького Київського полку, який 1649 року в результаті Хмельниччини увійшов до складу держави Війська Запорозького. Попри малі розміри Києва, він був найбільшим православним центром Речі Посполитої та козацької держави. У місті розташовувалися резиденція православних київських митрополитів та православний Київський колегіум, який в 1659 році отримав статус академії.

Наступний період історії Києва розпочався окупацією його московськими військами після Переяславського союзу 1654 році, укладеного між Військом Запорозьким і Московією. Київ був потрібен московському урядові як "опорний пункт колонізаторської політики на півдні". Київ став резиденцією московських воєвод. 1667 року внаслідок підписання Андрусівського миру, який розділив козацьку державу між Річчю Посполитою і Московським царством, місто увійшло до складу останнього. Формально Київ залишався під владою Війська Запорозького, але фактично містом керувала московська адміністрація. За "вічним миром" 1686 року Київ остаточно відійшов до Московської держави.

Російська імперія

У 20-х роках XIX ст. у Києві налічувалося близько 40 000 населення, з яких 18 000 було військових.

Після повстання декабристів, 1827 року у Києві засновується генерал-губернаторство, що об'єднувало Київську, Подільську й Волинську губернії, задачею котрого було проведення русифікаторської політики царизму й боротьба проти революційного руху.

1840 року скасовано дію Литовського статуту.

Українська революція

Радянський період

Сталінський терор, знищення українства

У 1934-му до міста перенесена з Харкова столиця УСРР.

Починаючи з 1930-х у Києві почалися Сталінські репресії. Масові страти здійснювалися на території Биківні. Комуністи, що сповідували войовничий атеїзм, зруйнували більшу частину київських унікальних храмів: Михайлівський Золотоверхий монастир, Трьохсвятительську церкву, церкву Богородиці Пирогощої, Богоявленський та Військовий Микільський собори, Воскресенську та Петропавлівську церкви на Подолі, Благовіщенську церкву-дзвіницю Кирилівського монастиря, храми в стилі класицизму Миколи Доброго, Різдва, св. Ольги тощо. На місці зруйнованих пам'яток комуністи масово споруджували пам'ятники своїм ідеологам та героям. Центральною вулицею радянського Києва став Хрещатик.

Друга світова війна та післявоєнний період

У ході боїв Київ сильно постраждав, зокрема через підривні роботи комуністичних партизанів. Відновлювальні роботи тривали до початку 1950-х. У 1948 року завершено будівництво газопроводу Дашава - Київ, а в 1949 споруджено Дарницький залізничний міст та Міст Патона. У 1950 створену першу в СРСР ЕОМ - МЕСМ, а в 1951 розпочав передачі перший в Україні телевізійний центр.

Незалежна Україна

Кінець XX - початок XXI століття

11 березня 2020 Кабінет міністрів прийняв постанову Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою на території України встановлено карантин з 12 березня до 3 квітня 2020 р. і заборонено:

відвідування закладів освіти її здобувачами;

проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволяється проводити без участі глядачів (уболівальників).

16 березня 2020 року Україна закрила кордони. Громадяни України, що подорожують власним транспортом, можуть перетинати пункти пропуску. Пункти пропуску працюватимуть для українців, що повертаються до України. Також до України можуть в'їхати іноземці, що мають місцеву посвідку на проживання. Пункти пропуску працюватимуть для вантажних перевезень, медичні вантажі будуть перевірятися митницею за одну добу.

Пізно ввечері 16 березня в Києві виявлено 2 випадки захворювання на коронавірус. Один київський випадок бере початок з Радомишля. Також 16 березня тимчасово заборонили церковні служби та обряди.

Російсько-українська війна

Військова агресія Російської Федерації як частина російського вторгнення в Україну тривала на околицях та в самому місті з 24 лютого по 2 квітня 2022 року. Суповоджувалася масованими ракетними, авіаційними та артилерійськими обстрілами.

Після широкомасштабного розголосу трагедії міжнародними ЗМІ, Конгрес США ухвалив Закон про ленд-ліз для оборони демократії України.

Сучасним гербом Києва є зображення святого покровителя міста архангела Михаїла на синьому щиті. Цей герб був офіційно затверджений Київською міською радою 18 квітня 1995 року. Він є подібним до герба Київського воєводства. Прапор Києва є ідентичним до герба - архангел Михаїл на синьому полотнищі.

Найстарішим відомим гербом Києва є герб датований 1480 роком. На ньому зображені лук зі стрілою, який натягують дві висунуті з хмари руки. В XVII сторіччі почав використовуватись герб із зображенням арбалета замість лука, який тримає лише одна рука. Зараз цей герб використовується як сучасний герб Подільського району. Герб із зображенням архангела Михаїла до 1782 року використовувався як герб Київського Воєводства (на червоному фоні) та Київського полку (на синьому фоні), а з 1782 року до моменту захоплення Києва більшовиками як герб міста Києва. Від початку 1920-х до 1969 року місто не мало власного герба, поки не був затверджений радянський герб Києва, на якому були зображені лук та гілка каштану разом із зіркою міста-героя та серпом із молотом. Радянський герб Києва слугував офіційним до затвердження сучасного герба в 1995 році.

Гімном Києва є пісня "Як тебе не любити, Києве мій!", яку в 1962 році створили композитор Ігор Шамо та поет Дмитро Луценко і яку того ж року вперше виконав співак Юрій Гуляєв. Пісня була затверджена Київською міською радою як офіційний гімн 13 листопада 2014 року, а до того вона довгий час була неофіційним народним гімном. Під час святкування Дня Києва 30 травня 2015 року на Софійській площі близько 3 тисяч учасників разом із міським головою Віталієм Кличком взяли участь у встановленні всеукраїнського рекорду із наймасовішого виконання цієї пісні. Також Києву присвячена " Пісня про Київ" заслуженого артиста України Юрка Юрченка.

Варіант логотипа Києва англійською мовою ("Все починається в Києві").

Логотип Києва був створений у 2011 році дизайнером Андрієм Федоровим у рамках підготовки до Євро-2012 і був затверджений 21 грудня 2012 року. Логотип являє собою поєднання чотирьох фігур, які символізують певну рису міста: крапля, яка символізує річку Дніпро; каштан, який символізує Київ як місто-парк; купол, який символізує велику кількість церков та храмів; серце, яке символізує любов киян до свого міста.

Після здобуття Україною незалежності в місті була впроваджена система двовладдя - одночасне існування інститутів голови Київської міської державної адміністрації (КМДА) та Київського міського голови (мера Києва), що закріпили в законі "Про столицю України - місто-герой Київ". Голова КМДА призначається президентом України як і в інших 26 адміністративних одиницях України першого рівня, і є керівником виконавчої влади міста. Голова міськради як і в будь-якому місті України обирається мешканцями Києва терміном на 5 років на загальних виборах й очолює місцевий орган самоврядування - Київську міську раду. В 1999-2010 роках обидві посади обіймала одна особа.

Головний орган київського міського самоврядування - Київська міська рада - складається зі 120 депутатів, яких обирають мешканці міста терміном на 5 років. Новий склад обрано 25 травня 2014 року.

Київська міська державна адміністрація виконує функції виконавчого органу Київської міської ради, але паралельно здійснює функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади - Кабінету Міністрів України.

До 31 жовтня 2010 року в Києві діяли районні ради, однак напередодні чергових місцевих виборів міська рада своїм рішенням їх ліквідувала.

Загальнодержавна

У Києві як місті, наділеному Конституцією України столичними функціями, розміщуються всі центральні органи влади: законодавчі, виконавчі та судові.

Офіс Президента - постійний орган, утворений Президентом України для реалізації його повноважень, розташований на вул. Банковій, 11.

Верховна Рада - законодавчий орган влади, розташований на вул. Михайла Грушевського, 5.

Кабінет Міністрів - виконавчий орган влади, розташований на вул. Михайла Грушевського, 12/2.

Конституційний Суд - судовий орган влади, що гарантує верховенство Конституції України як Основного Закону держави на всій території України, розташований на вул. Жилянській, 14.

Верховний Суд - судовий орган влади, розташований на вул. Пилипа Орлика, 4-а.

Національне антикорупційне бюро України - державний антикорупційний орган, розташований на вул. Сурикова 3.

Засоби масової інформації

FM-радіостанції

На території міста в межах радіочастот FM-діапазону своє мовлення проводять 37 всеукраїнські, одна релігійна та регіональні радіостанції:

УКХ-радіостанції

Адміністративний поділ

Територія міста поділена на 10 адміністративних районів:
Дані про площу подано згідно з [1]
Демографія

Київ є найбільшим містом України і сьомим за чисельністю населення у Європі. Станом на 1 жовтня 2018 року наявне населення у Києві становило 2 944 408 особи, постійне дещо менше - 2 893 932. За останні десять років населення міста стабільно зростає в середньому на 20 тис. осіб за рік. 2010 року, за офіційними даними, населення Києва сповільнило своє зростання і за рік виросло на 14,1 тис. осіб. Так, на січень 2010 року населення міста становило 2785,1 тис. осіб, а на січень 2011 року - 2799,2 тис. осіб. Інститут демографії та соціальних досліджень НАНУ оцінює сукупне населення Києва, разом із незареєстрованими громадянами, у 3 144 тис. осіб. Разом із навколишніми передмістями Київ утворює Київську агломерацію із сукупним населенням за різними оцінками від 3,4 до 5 млн мешканців. Рівень злочинності за 2012 рік на 10 тис. населення становив 120,8 злочину, із них 32,6 тяжких та особливо тяжких.

Жителі Києва називають себе кия́нами ще з князівських часів, що відображено в Повісті временних літ ("Святополкъ же сѣде в Киевѣ по отци своемь, и созва Кыяны") та Руській Правді ("Микыфоръ Кыянинъ ").

Київ - найбільше українськомовне місто світу.

Історична динаміка мовного складу (рідної мови) населення Києва за переписами:

Розподіл населення Києва за рідною мовою за результатами перепису 2001 року:

Згідно з опитуваннями, проведеними Соціологічною групою "Рейтинг" у 2017 році, українською вдома розмовляли 30 % населення міста, російською - 33 %, українською та російською рівною мірою - 36 %, українською та іншою мовою рівною мірою - 1 %.

Вторгнення Росії в Україну спровокувало нову хвилю українізації в місті, дедалі більше людей вважають за краще розмовляти українською. Згідно з опитуванням, проведеним Міжнародним республіканським інститутом у квітні-травні 2023-го року, українською вдома розмовляли 59 % населення міста, російською - 38 %.

Мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту

13 липня 2023 року рішенням Київської міської ради у Києві було запроваджено мораторій на публічне використання російськомовного культурного продукту.

Національний склад

Згідно з опитуваннями, проведеними Соціологічною групою "Рейтинг" у 2017 році, українці становили 91 % населення міста, росіяни - 7 %, інші народності - 2 %.

Основна характеристика

У X-XIII століттях основу економіки Києва становили сільське господарство, ремесло, торгівля. У місті працювали ремісники понад 60 спеціальностей: гончарі, ковалі по чорних і кольорових металах, ливарники, виробники скла, обробники кості, дерева й каменю. Київські ювеліри володіли техніками емалі, черні, зерні, поливи. На XI століття в місті діяло вісім ринків, найбільшими з яких були "Бабин торжок" у княжому місті та "Торговище" на Подолі. З Києва імпортували сировину (хутро, мед, віск, шкіри, хліб) і ремісничі вироби (зброя, прикраси). У місті постійно проживали руські, візантійські, єврейські й європейські купці. Через Київ проходили три міжнародні торгові шляхи - Грецький, що сполучав Скандинавію із Візантією; Київський, що сполучав Русь із Польщею, Чехією та Баварією; Залозний, що вів на Кавказ, до азійських країн.

Зростання ВРП 2006 року - 5,3 %. На 2004 рік сукупний обсяг прямих іноземних інвестицій становив 2,7 мільярда доларів США, експорт - 4,13 мільярда доларів США.

На Київ припадає 5,6 % населення України, 20 % ВВП, 30 % прямих іноземних інвестицій. ВВП на душу населення на 75 % вищий за середній по країні ($6800).

2004 року 1,35 мільйона мали роботу, із них 884 тисячі (65,6 %) - на великих та середніх підприємствах. 79 % працюють у сфері послуг, із них 23 % - у сфері торгівлі, 15 % - у сфері нерухомості. Лише 21 % зайнято в промисловому виробництві. Сфера послуг дає понад 82 % ВРП міста та понад 30 % обігу країни в сфері послуг. Безробіття нижче за 5 %.

Сектори сфери послуг, що дають основний внесок до економіки Києва, - транспорт та комунікації, дрібна та гуртова торгівля, нерухомість, юридичні та фінансові послуги. Ключовими зростаючими секторами економіки є роздрібна торгівля, інформаційні технології, фінанси.

Бюджет міста

Доходи столиці у проєкті бюджету на 2022 рік плануються в сумі понад 68 млрд грн, видатки - понад 66 млрд грн.

Промисловість

Київ - один із найбільших індустріальних центрів України. 2010 року обсяг реалізованої промислової продукції місцевих підприємств становив 39 855,8 млн ₴ (близько 4 % від загальноукраїнського обсягу). У структурі реалізованої продукції за січень-жовтень 2016 року найбільша питома вага припадає на виробництво харчових продуктів, напоїв та тютюнових виробів (47,9 %) та на виробництво й розподілення електроенергії, газу та опалення (19,3 %). Місто є великим центром машинобудування, зокрема важкого-, енергомашинобудування, верстато-, судно-, приладобудування; чорної і кольорової металургії, хімічної, легкої, поліграфічної промисловостей.

У Києві розміщено заводи різних галузей промисловості:

Харчова: "Оболонь", "Росинка", "Славутич", "Рошен" (Кондитерська фабрика ім. Карла Маркса), "Олком".

Машинобудівна: ДВРЗ, Перший київський машинобудівний завод, Київський бронетанковий завод, Кузня на Рибальському, АНТК імені Антонова, "Арсенал".

Хімічна: фармацевтична фірма "Дарниця", "Київхімволокно", Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод.

Заробітна плата

Станом на 2022 рік середня заробітна плата в Києві становила 21 347 гривень на місяць. Найбільш високо оплачувалися професії в сфері добувної промисловості та розроблення кар'єрів (44 346 грн/місяць), інформації та телекомунікації (35 337 грн/місяць) і фінансової та страхової діяльності (30 234 грн/місяць). Найменше оплачувалися професії в сфері тимчасового розміщення і організації харчування (10 837 грн/місяць), будівництва (11 573 грн/місяць) та сільського/лісового/рибного господарства (12 456 грн/місяць).

Середня заробітна плата по роках (станом на січень кожного).

Істотну роль в економіці міста відіграє туристичний бізнес, пов'язаний із прийманням гостей з України і зарубіжних країн, а також пов'язана з цим економічна активність у сфері обслуговування. Місто володіє значною історико-культурною спадщиною, розвинутим сучасним мистецтвом та оздоровчою базою для формування туристичного продукту, для перетворення туризму у важливу галузь міської економіки. За попередніми розрахунками у 2011 році Київ відвідали понад 1,2 млн туристів, що на 20 % більше, ніж у 2010 році. За 2011 рік від діяльності туристичних підприємств і готелів у міську казну надійшло 540 млн ₴, зокрема близько 6 млн ₴ від впровадження туристичного збору.

Станом на 22 грудня 2010 року в Києві зареєстровано 2212 туристичних підприємств, 1051 - турагенти і 1161 - туроператорів. У місті діє понад 150 закладів розміщення різної форми власності та підпорядкування більш ніж на 9,6 тис. номерів, з яких 90 - готелів, потужністю понад 8 тис. номерів, решта - інші засоби тимчасового розміщення (проживання) на 1,6 тис. номерів. За категорією комфортності в місті є такі готелі:

Клас готелю[en]

Кількість готелів

Кількість номерів

Найменування готелів (мережа)

7

931

"Hyatt Regency Kyiv" ( Hyatt Hotels Corporation)

"Opera Hotel Kyiv[en] " ( Leading Hotels of the World, Ltd.[en] )

"Hilton Kyiv" ( Hilton Hotels & Resorts)

"Fairmont Grand Hotel Kyiv" ( Fairmont Hotels and Resorts[en] )

"InterContinental Kyiv" ( InterContinental Hotels Group)

"Premier Palace Hotel Kyiv"

"City Holiday Resort & SPA"

26[87]

понад 1500

Редісон САС, Київ, Президент-готель, Національний, Рів'єра на Подолі, Поділ-Плаза, Вісак, Піросмані, Фараон та ін.

19

3186

Турист, Дніпро, Салют, Русь, Спорт, Либідь та ін.

20

1133

7

176

Протягом 2004-2010 років у м. Києві відкрилося 36 готелів різної категорійності, темп приросту становив 35,14 %.

31 серпня 2018 року Київ посів високе 15-е місце у рейтингу найулюбленіших міст світу для фототуристів.

На початку 2020 року Київ названо найвигіднішим містом Європи для бюджетного відпочинку. Українська столиця зайняла перший рядок у рейтингу туристичних міст Європи для бюджетної подорожі - вікенд на двох у Києві обійдеться до 250 євро.

Інфраструктура

Охорона здоров'я

У Києві працюють державні заклади охорони здоров'я, також тут найбільша в Україні кількість приватних клінік.

Органи правопорядку та з надзвичайних ситуацій

Київ є найбільшим транспортним вузлом України. До транспортних магістралей міста Києва належать автотранспортні магістралі, залізничне сполучення та водні шляхи сполучення. Важливу роль у транспортному сполученні відіграють мости через річку Дніпро, а у внутрішньоміських пасажирських перевезеннях - метро. Розвинена також автобусна, тролейбусна і трамвайні мережі, працює фунікулер. У міжнародному сполучені найважливішу роль відіграють міжнародні аеропорти "Бориспіль" та "Жуляни".

Київ - потужний авіавузол. Тут діють: два пасажирські аеропорти, один вантажний, один військовий, шість злітно-посадкових смуг (ЗПС) та п'ять пасажирських терміналів:

Міжнародний аеропорт "Бориспіль", розташований за 29 км на схід від Києва. В аеропорту є дві ЗПС та 5 пасажирських терміналів - A, B, C, F та D. Аеропорт є найбільшим у країні, обслуживши в 2016 році 8650 тис. пасажирів. Аеропорт є базою для авіакомпанії МАУ.

Міжнародний аеропорт "Київ" імені Ігоря Сікорського ("Жуляни"), що має два пасажирські термінали. Розташований на південно-західній околиці міста. Після переходу 2011 року до аеропорту авіаперевізника Wizz Air збільшився пасажиропотік у ньому, супроти 2010 року, у 16,2 раза, із 29 тис. осіб до 469,8 тис. осіб.

У 2016 році пасажиропотік склав 1270 тис. осіб.

Також у місті Васильків розташований воєнний аеропорт. А в державному підприємстві "Київський авіаційний завод „Авіант"" розташована злітно-посадкова смуга.

Київ - потужний залізничний вузол. У Києві розташоване головне управління Південно-Західної залізниці, діє мережа вокзалів і станцій. Головна станція - Київ-Пасажирський. На станції існує три вокзали: Центральний, Південний і Приміський. Вокзали на станції Київ-Пасажирський обслуговують усі потяги внутрішнього й міжнародного сполучення, маршрути яких проходять через Київ. Для розвантаження центрального вокзалу почали будівництво на станції Дарниця міжміського та приміського (відкрито 2008 року) вокзалів, до яких у перспективі може бути проведена лінія метрополітену.

Важливу роль у транспортній інфраструктурі міста відіграють залізничні станції і зупинні пункти, на яких здійснюється пересадка на метрополітен. До таких станцій належать:

Саме вони в майбутньому можуть скласти мережу транспортно-пересідних вузлів.

Річковий транспорт

У Києві ідея підземної залізниці вперше виникла 1884 року. Проте депутати міської Управи відхилили цей проєкт. Так само сталося і в Москві, де провалилися проєкти 1902 і 1912 років. 1916 року Російсько-Американська Торгова Палата пропонує новий проєкт будівництва метрополітену, який також відхилено міською владою Києва. Однак ідея спорудження метро в Києві не полишає голови фахівців та можновладців. Уряд гетьмана Української Держави Павла Скоропадського мав намір будувати урядовий центр і лінію метро в районі Звіринця. Цим проєктам не судилося збутися через те, що влада незабаром перейшла до Директорії Симона Петлюри й тема створення київського метро відійшла на задній план.

Київ був першим містом України, а також всієї тогочасної Російської імперії, у якому відкрито рух електричного трамвая. Перший трамвай запущено в червні 1892 року на лінії завдовжки 1,5 км Олександрівським (тепер - Володимирським) узвозом. 30 грудня 1978 року в Києві стала до ладу перша в СРСР лінія швидкісного трамвая від площі Перемоги до житлового масиву Південна Борщагівка, побудована за ініціативою Володимира Веклича і Василя Дяконова.

1990 рік став кульмінаційним у розвитку трамвайної мережі - загальна протяжність колій становила 275,9 км, виробнича база налічувала 904 пасажирських трамвайних вагони, річний обсяг перевезень сягав 438 млн. З середини 1990-х років трамвайне господарство поступово занепадало, на 2005 рік відповідні показники зменшилися до 258,3 км та 509 трамвайних вагонів, річний обсяг перевезень становив близько 175,6 млн. Після реконструкції мосту Патона 2005 року трамвайну мережу міста розірвано на дві відокремлені частини - лівобережну та правобережну. 2010 року завершено реконструкцію Борщагівської лінії швидкісного трамвая, а 2012 року відкрито реконструйовану та подовжену до станції міської електрички Троєщинську лінію, яка була споруджена 2000 року, але згодом закрита через малий пасажиропотік.

1958 року проведено кардинальну реконструкцію фунікулера: у машинному залі встановили сучасніше устаткування, яке, крім усього, ще й гарантувало повну безпеку руху. А наприкінці 1984 року фунікулер пережив ще одне оновлення: лінія подовжилася на 38 метрів.

Щороку цей незвичайний вид транспорту перевозить 2,8 млн пасажирів, серед яких чимало туристів.

Оскільки найбільш схожим на фунікулер видом транспорту є трамвай, проїзні квитки на трамвай діють також і на фунікулер, а вартість однієї поїздки становить 3 гривні. До листопада 2008 року існували єдині квитки, котрі діяли як у автобусах, тролейбусах, трамваях, так і в фунікулері. Нині запроваджено спеціальні жетони для проходу на станції фунікулеру.

Поїзд з двох тролейбусів Škoda 9Tr з'єднаних за системою Володимира Веклича[102] в Києві (1986 рік)

Роботи з організації тролейбусного руху в Києві розпочато 1934 року з поверненням Києву статусу столиці. Першою тролейбусною трасою стала Червоноармійська (нині - Велика Васильківська) вулиця. У повоєнний час тролейбусне господарство Києва постійно розвивається.

12 червня 1966 року київський винахідник Володимир Веклич створив перший у світовій практиці тролейбусний поїзд. На момент 1983 року у 296 тролейбусних поїздах за системою Володимира Веклича працювали вже більше половини парку київських тролейбусів, що дозволило вивільнити більше ніж 800 водіїв, та підняти провізну спроможність тролейбусного транспорту столиці в 1,6 рази. Успішний досвід киян був перейнятий електротранспортниками Риги, Ленінграда, Таллінна, Дніпропетровська, Харкова, Севастополя, Краснодара, Новосибірська та багатьох інших міст колишнього СРСР.

Із 1991 року на тролейбусних маршрутах Києва курсують тролейбуси вітчизняного виробництва, зокрема Київського заводу електротранспорту (виготовлялися в 1991-1994 роках), київського авіазаводу, ВО "Південмаш" (м. Дніпро) та Львівського автомобільного заводу.

Станом на 2000 рік у Києві діяло 35 тролейбусних маршрутів. Довжина мережі сягнула 324,9 км, парк становить 640 машин, з яких 24 % - замортизовано. У травні 2006 року кількість тролейбусних маршрутів у Києві досягла 44. Працює 4 тролейбусних депо.

Мости через Дніпро

Перший капітальний міст через Дніпро споруджено 1853 року - так званий Ланцюговий міст. 1870 року під керівництвом військового інженера А. Є. Струве побудовано металевий залізничний міст у Дарниці, другий залізничний міст - Петрівський - споруджено 1917 року, однак невдовзі він був зруйнований (відновлений 1929 року). У районі нинішнього моста Патона існував Наводницький міст понтонної конструкції, що дав назву вулицям Старонаводницькій і Новонаводницькій. 1914 року на його місці збудували стаціонарний дерев'яний міст, зруйнований у 1920 році. Він був відновлений 1921 року й проіснував до 1935-го, коли був замінений іншим дерев'яним мостом. Під час Другої світової війни всі мости через річку Дніпро зруйнували. Після визволення Києва ( 6 листопада 1943 року) споруджено тимчасові дерев'яні мости.

Національний уряд делегував відповідальність за послуги водопостачання та санітарії місцевим органам влади. ПрАТ "АК „Київводоканал"" надає ці послуги Києву. Протяжність водопровідних мереж становить 4231 км, з яких 1798 ветхі. Протяжність каналізаційних мереж становить 2662 км, з яких 830 ветхі.

Архітектура

Загальна характеристика

У X-XIII століттях Київ забудовувався кварталами зрубних і каркасно-стовпових споруд, переважно двоповерхових. Планування міста в X-XIII ст. було садибно-вуличним. Деякі вулиці замощувалися дерев'яними мостовими. У князівській частині Києва стояли кам'яні будинки. Найбільшими спорудами були цегляні хрестово-купольні храми, виконані в руському стилі з елементами візантійського - Десятинна церква ( 989- 996), Софійський собор ( 1037), Іриниська і Георгіївська церкви ( 1037), Михайлівський Золотоверхий собор ( 1113). Вони мали багато бань, пірамідальну композицію, хрещаті стовпи.

Найдавніші будови Києва належать до XI-XII століть. Збереглися також будинки XVII-XVIII століть, проте переважають в архітектурному обличчі міста будови другої половини XIX - початку XX століття, виконані у стилі модерну та конструктивізму. Загалом у місті збереглося близько 3000 споруд XI - початку XX століття, зокрема понад 70 храмів тих часів. До найвизначніших архітектурних пам'яток Києва зараховують:

Пам'ятники та скульптури

У Києві велика кількість різноманітних меморіалів, пам'ятників, монументів, скульптурних груп, пам'ятних знаків, погрудь (бюстів) і фігур. У Києві як місті мультикультурному в різний час "вшановували у камені" діячів багатьох країн і народів.

Як і в інших містах України, переважна більшість пам'ятників і монументів у Києві зосереджена в центральній (історичній) частині, хоча деякі з них, з огляду на величину міста, сформування власних осередків адміністративних одиниць міста (районів), територіальне розміщення об'єктів культури, місць історичних подій, проживання та/або роботи видатних діячів, включення до складу міста прилеглих населених пунктів тощо, розташовані на всій території міста і на околицях.

Місто славиться своїми історичними й сучасними хмарочосами. Перші висотні будинки з'явилися в Києві ще на початку XX століття: Київський Париж (1901), Хмарочос Гінзбурга (1912), Будівля Кабінету Міністрів України (1938).

У 1970-1980-тих роках у місті з'явилися "готелі-хмарочоси": "Київ", "Русь", "Турист", "Спорт" та інші.

У 2012 році завершено будівництво 48-поверхового житлового комплексу на Кловському узвозі, який має висоту 168 метрів. На проспекті Перемоги, поруч із центральним загсом, триває спорудження хмарочосу Sky Towers. По завершенню він буде найвищим хмарочосом України (заввишки 210 метрів) і матиме 47 поверхів.

У проєкті залишається спорудження бізнес-центру "Київ-сіті" на Рибальському острові, де височітимуть хмарочоси висотою у 200-300 метрів.

Станом на 2023 рік у Києві зведено понад 1250 будівель заввишки понад 35 метрів - це найбільша кількість хмарочосів серед європейських міст, про це стало відомо з рейтингу SkyscraperPage.

Тимчасові споруди

Станом на березень 2014 року в Києві близько 15 тисяч кіосків. Станом на 1 січня 2014-го в Києві діяли 423 кіоски з пресою.

Нині в Києві 114 площ і майданів. З них 56 мають назви, а 58 - досі безіменні. Для порівняння: у Москві лише 27 площ, у Варшаві - 62. Найбільшою площею Києва є Майдан Незалежності (центральний), а найменшою - Святошинська площа. Найвіддаленіша від центру (по прямій від майдану Незалежності) - Гостомельська (на 12,6 км), потім ідуть Харківська - на 12,5 км, Святошинська - на 11,4 км, Одеська - на 10,1 км, Шевченка - на 9,5 км. Найвищі будинки (від 16 до 25 поверхів) - на Святошинській площі, а найнижчі (приватні одноповерхівки) на Гостомельській. Найзеленішою традиційно вважається Ботанічна площа.

Питаннями діяльності культурно-освітніх, мистецьких закладів міського підпорядкування займається Департамент культури Київської міської державної адміністрації, у веденні якого нараховується 18 театрів міського та 4 театри районного підпорядкування, 6 концертних організацій.

Музика, театр і кіно

Концерти розважальної музики відбуваються в Палаці "Україна", Палаці Спорту, Жовтневому Палаці, Українському домі, ДК КПІ, Центральному домі художника, концертному зал FreeDom та інших залах. У теплу пору року концерти та фестивалі української етно- та рок-музики проводять також на Співочому полі.

Невіддільною частиною музичного життя столиці є періодичні музичні конкурси: піаністів - пам'яті В. Горовиця, диригентів - ім. С. Турчака, хорових колективів - ім. М. Леонтовича, вокалістів - ім. Соломії Крушельницької, бандуристів - ім. Гната Хоткевича, а також багатопрофільний конкурс імені М. Лисенка.

Образотворче мистецтво

Сергій Конончук. На Дніпрі. 1931. Туш, пензель

Література

У Києві жили та працювали багато українських та російських письменників.

На вулиці Б. Хмельницького, 68 розташований будинок Роліт, у якому в різні роки жили близько 130 літераторів. Цей будинок є абсолютним рекордсменом в Україні за кількістю меморіальних дошок на фасаді.

Бібліотеки

Одними з перших бібліотек Києва були бібліотека Софійського собору, заснована Ярославом Мудрим 1037 року, та монастирське книгосховище Києво-Печерської лаври. У XVII столітті заснована бібліотека Київської академії. До Жовтневого перевороту в Києві діяло 6 бібліотек платного користування, найбільшою з них була міська (50 тис. одиниць зберігання). У 1918-1923 роках створюється низка нових бібліотек: Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського, Бібліотека імені В. П. Чкалова, Бібліотека для дітей та ін. 1979 року бібліотечна мережа міста налічувала 1332 бібліотеки різних систем і відомств (66 млн одиниць зберігання), які обслуговували 1598 тисяч читачів.

Щорічно публічні бібліотеки Києва обслуговують 560 тисяч користувачів. У своєму арсеналі бібліотеки міста мають книжкові фонди, власні інформаційні електронні бази даних та забезпечують використання світових інформаційних ресурсів через мережу Інтернет. Бібліотечне обслуговування киян здійснюють:

Найпопулярнішим командним видом спорту в Києві є футбол. Футбольний клуб "Динамо" загалом 29 разів ставав чемпіоном СРСР та України, здобував міжнародні трофеї і є справжнім символом міста. В українській Прем'єр-лізі місто також представляли клуби "Оболонь", "Арсенал" та ЦСКА. У Першій лізі нині виступає клуб "Лівий берег", а у Другій лізі - найстаріший київський футбольний клуб "Локомотив", заснований ще у 1919 році, який вирішила відродити Укрзалізниця. Найкращим українським чоловічим баскетбольним клубом часів СРСР був київський "Будівельник", який нині разом із БК "Київ" виступає в об'єднаній Українській Суперлізі. У вітчизняному жіночому баскетболі провідні позиції посідає київська команда ТІМ-СКУФ. В Українській хокейній лізі виступає хокейний клуб "Сокіл" та "Київ". У радянські часи жіночий гандбольний клуб "Спартак" неодноразово вигравав чемпіонат країни та європейські клубні трофеї.

У Києві працює Національний університет фізичного виховання і спорту України.

Відомі страви-символи Києва:

Засоби масової інформації

Телеканали

FM-радіостанції

Освіта та наука

У X-XIII століттях Київ був найбільшим освітнім центром Русі. Від часів Володимира Святославича тут діяли школи грамоти. Церкви і монастирі мали власні бібліотеки. Книгозбірня київської Софії - бібліотека Ярослава Мудрого нараховувала близько 950 томів. Інша велика бібліотека, якою користувалися руські літописці, існувала в Печерському монастирі. Дослідження графіті на стінах міських храмів і посуді доводять, що багато киян була письменними.

Після монгольської навали освіта в Києві занепала. З кінця XIV століття у списках паризької Сорбонни та інших західноєвропейських університетів з'являються імена студентів із Києва. Так, під 1436 роком зазначений перший доктор "рутенської нації з Києва" - Іван Тинкевич.

Починаючи з кінця XVII століття Києво-Могилянська академія підготувала багато видатних учених.

1834 року відкрито перший в історії Києва університет - Київський університет Св. Володимира, що відтоді став провідним вітчизняним освітнім та науковим центром. І сьогодні Київ - найбільший в Україні науковий центр.

Серед вищих навчальних закладів:

У Києві розміщені численні установи Національної академії наук України (НАНУ), Український нафтогазовий інститут.

Відомі особистості

Шульгін Василь Віталійович (1878-1976) - російський політичний діяч, публіцист, за освітою правник.

Насонів Валентин Миколайович (1881) - полковник Армії УНР.

Вертинський Олександр Миколайович (1889-1957) - російський та радянський кіноактор, композитор, поет і співак.

Долгов Григорій Степанович (1890-1957) - російський та радянський український актор

Владиславський Володимир Олександрович (1891-1970) - радянський актор театру і кіно.

Литвиненко-Вольгемут Марія Іванівна (1892-1966) - українська (радянська) оперна співачка

Мішель Мишле (1894-1995) - американський кінокомпозитор.

Рильський Максим Тадейович (1895-1964) - український радянський поет-академік, перекладач, публіцист, громадський діяч, мовознавець.

Шпиковський Микола Григорович (1897-1977) - український радянський кінорежисер, сценарист.

Братерський Микола Феліксович (1898-1956) - радянський український актор театру і кіно.

Гомоляка В'ячеслав Павлович (1898-1959) - український радянський кінорежисер-документаліст, сценарист, актор кіно.

Тарасова Алла Костянтинівна (1898-1973) - українська актриса.

Капка Дмитро Леонтійович (1898-1977) - український кіноактор та дипломат.

Покрасс Дмитро Якович (1899-1978) - український та російський композитор.

Ротлейдер Михайло Якович (1899-1998) - радянський та український організатор кіновиробництва (кінопродюсер).

Анатоль Літвак (1902-1974) - американський кінорежисер єврейського походження з України.

Козир Олександр Хомич (1903-1961) - радянський і український кінорежисер.

Панкратьєв Олексій Олексійович (1903-1983) - радянський, український кінооператор.

Строєва Віра Павлівна (1903-1991) - російський режисер, сценарист.

Таранов Гліб Павлович (1904-1989) - український композитор і педагог музики, професор, доктор мистецтвознавства.

Покрасс Данило Якович (1905-1954) - український та російський композитор.

Добржанська Любов Іванівна (1905-1980) - радянська актриса театру і кіно.

Бабій Олександр Максимович (1906-1953) - український радянський звукооператор.

Ячницький Аполлон Володимирович (1906-1980) - радянський та український актор театру і кіно.

Кохно Леонтій Ілліч (1906-1988) - радянський український кінооператор.

Слуцький Михайло Якович (1907-1959) - український радянський режисер документального та ігрового кіно.

Ідзковський Антон Леонардович (1907-1995) - радянський футболіст, воротар.

Свєчніков Анатолій Григорович (1908-1962) - український радянський композитор.

Івицький Ростислав Георгійович (1908-1974) - український актор.

Носов Микола Миколайович (1908-1976) - радянський письменник.

Конарський Віктор Феліксович (1908-1995) - радянський, український кінорежисер.

Кошмяк Георгій Данилович (1909-1988) - радянський офіцер, Герой Радянського Союзу.

Ревенко Сергій Іванович (1910-1981) - радянський і український кінооператор.

Сандлер Оскар Аронович (1910-1981) - радянський і український композитор.

Дворжецький Вацлав Янович (1910-1993) - радянський актор.

Михайлов Костянтин Костянтинович (1910-1994) - артист театру і кіно.

Юцевич Йосип Федорович (1911-1974) - український художник театру і кіно.

Ключарьов Ігор Володимирович (1911-1996) - український звукооператор, композитор.

Войтенко Володимир Григорович (1912-1978) - радянський, український оператор-постановник ігрових і науково-популярних фільмів.

Максимцов Ростислав Семенович(1912-1988) - радянський український звукооператор.

Канішевський Григорій Митрофанович (1912-1991) - український актор, режисер.

Бобровников Олексій Вікторович (1912-1998) - радянський і український художник театру та кіно, графік.

Цегляр Яків Самійлович (1912-2008) - радянський і український композитор.

Олевський Лев Борисович (1913-1991) - український перекладач, актор.

Гаккебуш Катерина Михайлівна (1913-1993) - українська художниця по костюмах кіно і театру.

Гомоляка Вадим Борисович (1914-1980) - український, радянський композитор.

Алісова Ніна Улянівна (1915-1996) - радянська акторка театру і кіно.

Чернишова Тетяна Георгіївна (1915-1997) - радянський український кінооператор.

Поліщук Віктор Петрович (1915-2006) - радянський і український актор театру і кіно.

Левченко Іван Нестерович (1916-2001) - радянський і український кінорежисер.

Свєчніков Анатолій Григорович (1908-1962) - український радянський композитор.

Панасьєв Микола Лаврентійович (1918-1980) - український актор.

М'ягкий Віктор Іванович (1918-1982) - радянський український актор театру і кіно, театральний режисер.

Сивчикова Тетяна Миколаївна (1918-1992) - радянський, український режисер по монтажу.

Глузський Михайло Андрійович (1918-2001) - радянський і російський актор театру і кіно.

Пекарська Ганна Федорівна (1918-2010) - радянська та українська теле-, кіно- та театральна акторка.

Калачевська Любов Пилипівна (1919-1995) - радянська українська театральна актриса.

Френкель Ян Абрамович (1920-1989) - радянський композитор.

Копержинська Нонна Кронідівна (1920-1999) - українська актриса театру і кіно.

Герасимчук Лідія Павлівна (1922-1958) - українська прима-балерина.

Парфенюк Олена Павлівна (1922-1977) - радянський і український художник по гриму.

Січкін Борис Михайлович (1922-2002) - радянський та американський актор.

Роговий Володимир Абрамович (1923-1983) - радянський кінематографіст.

Король Павло Федорович (1923-2005) - радянський і український кінооператор.

Решетников Анатолій Георгійович (1923-2018) - український актор.

Померанцев Юрій Борисович (1923-2022) - радянський і казахстанський актор театру та кіно, режисер.

Дубровський Володимир Васильович (* 1923) - радянський український художник комбінованих зйомок.

Вєтров Ігор Олександрович (1924-1998) - український і радянський актор і кінорежисер.

Чалий Богдан Йосипович (1924-2008) - український письменник.

Самсонова Надія Василівна (1924-2010) - радянська кіноакторка.

Григор'єв Михайло Григорович (1925-1979) - радянський і український кінорежисер, сценарист.

Шамо Ігор Наумович (1925-1982) - український композитор єврейського походження.

Сміян Сергій Костянтинович (1925-2014) - український режисер.

Шаїнський Володимир Якович (1925-2017) - радянський композитор єврейського походження.

Лисецький Сергій Опанасович (1926-2022) - український кінооператор і кінорежисер.

Миронер Фелікс Юхимович (1927-1980) - український радянський кінорежисер і сценарист.

Щуровський Юрій Сергійович (1927-1996) - радянський і український композитор, викладач.

Каравайчук Олег Миколайович (1927-2016) - радянський і російський піаніст, музикант-імпровізатор, композитор, автор музики до багатьох кінофільмів і спектаклів.

Самборський Ігор Анатолійович (* 1927) - радянський, український кіноактор та кінорежисер.

Бронєвой Леонід Сергійович (1928-2017) - радянський і російський актор.

Бистрицька Еліна Авраамівна (1928-2019) - радянська і російська актриса театру і кіно.

Кузнецов Анатолій Васильович (1929-1979) - російський прозаїк.

Биков Ролан Антонович (1929-1998) - радянський і російський актор та кінорежисер.

Литвиненко Таїсія Порфирівна (1929-2016) - радянська і українська кіноактриса.

Віккерс Роберт Борисович (1931-2000) - радянський і український письменник, драматург.

Мажуга Юрій Миколайович (1931-1922) - відомий український актор театру і кіно.

Ролик Алла Миколаївна (* 1932) - радянська, українська актриса театру та кіно.

Трощенко Наталія Володимирівна (1933-1988) - радянська кінорежисерка і сценаристка

Аркадій Арканов (1933-2015) - російський письменник-сатирик, драматург.

Засєєв-Руденко Микола Вікторович (1933-2021) - радянський, український актор, кінорежисер.

Сібель Сергій Костянтинович (* 1933) - радянський український актор театру і кіно.

Смирнов Віктор Васильович (* 1933) - російський та український письменник й кінодраматург.

Муллер Юрій Григорович (* 1933) - радянський український художник кіно, художник-постановник.

Каневський Олександр Семенович (* 1933) - український сценарист і письменник.

Смирнова Дая Євгенівна (1934-2012) - радянська і російська актриса кіно, журналіст, кінознавець.

Емма Олена Григорівна (* 1934) - радянська і українська художниця по костюмах та по гриму.

Яновський Олександр Лейбович (1935-2013) - радянський і український кінооператор.

Рашеєв Микола Георгійович (1935-2021) - радянський і український кінорежисер, кіносценарист.

Грабовський Леонід Олександрович (* 1935) - український композитор.

Мамонтов Анатолій Іванович (* 1935) - радянський і український художник кіно, художник-постановник.

Гілевич Фелікс Ілліч (1936-1992) - український актор, кінооператор.

Мерзликін Микола Іванович (1936-2006) - радянський, український актор та режисер.

Блажков Ігор Іванович (* 1936) - український диригент.

Сапанович Алла Василівна (* 1936) - радянський, український художник по костюмах.

Москвіна Неля Трохимівна (* 1937) - бандуристка, член Національної спілки кобзарів України.

Яковченко Юнона Миколаївна (1937-1980) - українська радянська акторка.

Сердюк Тамара Сергіївна (* 1937) - радянський, український режисер монтажу.

Козелькова Олена Георгіївна (* 1937) - радянська і російська актриса театру і кіно, театральний педагог.

Крітенко Юрій Григорович (1938-1997) - український актор.

Губа Володимир Петрович (1938-2020) - радянський і український композитор.

Судьїн Володимир Миколайович (1938-2021) - радянський і український театральний режисер, театральний педагог, актор.

Марченко Леонід Леонідович (* 1938) - український актор театру і кіно.

Трушковський Василь Тимофійович (1939-2003) - радянський український кінооператор.

Склянський Георгій Ігорович (1939-2007) - радянський і російський актор, режисер, сценарист, педагог.

Акайомова Наталія Олександрівна (1939-2010) - радянська, українська режисер монтажу та режисер-документаліст.

Каневський Леонід Семенович (* 1939) - радянський, ізраїльський і російський актор театру і кіно, телевізійний ведучий.

Комаров Олег Васильович (* 1939) - радянський і український актор театру і кіно, літератор, педагог.

Куценко Світлана Яківна (1940-2017) - радянський і український редактор, сценарист.

Гончаров Володимир Максимович (1940-2022) - радянський і український режисер, аніматор, художник.

Сурикова Алла Іллівна (* 1940) - радянський і російський кінорежисер, сценарист, педагог.

Шарикіна Валентина Дмитрівна (* 1940) - радянська та російська акторка театру й кіно.

Алісов Вадим Валентинович (1941-2021) - радянський і російський кінооператор-постановник.

Лисенко Ольга Георгіївна (* 1941) - радянська, українська кіноактриса.

Улицька Лариса Яківна (* 1941) - радянський, український режисер монтажу.

Мухін Олександр Васильович (* 1944) - радянський і український кінооператор, художник, скульптор, письменник.

Гудзь Микола Опанасович (1945-2005) - радянський і український кіноактор.

Яновський Леонід Федорович (1946-1996) - радянський, український актор.

Логійко Людмила Миколаївна (1946-2002) - українська акторка театру, кіно та дубляжу.

Петров Володимир Сергійович (* 1946) - радянський, український і російський актор, режисер.

Храпачов Вадим Юрійович (1947-2017) - радянський, український композитор.

Демерташ Віктор Костянтинович (1947-2019) - радянський та український актор.

Криштофович В'ячеслав Сигизмундович (* 1947) - український кінорежисер, сценарист і театральний педагог.

Ліванов Аристарх Євгенович (* 1947) - радянський і російський актор театру і кіно.

Панченко Віктор Іванович (1948-1987) - радянський український актор.

Хоролець Лариса Іванівна (1948-2022) - радянська та українська акторка театру і кіно, драматург, політик.

Марченкова Наталя Семенівна (* 1948) - радянський та український художник, режисер-мультиплікатор.

Титов Михайло Мойсейович (* 1948) - радянський і український режисер-мультиплікатор, художник.

Політов Віктор Григорович (* 1949) - український кінооператор.

Сулімов Володимир Михайлович (* 1949) - радянський і український звукооператор.

Шеремет Олександр Миколайович (* 1949) - радянський і український художник-постановник, художник-декоратор.

Саранова Віра Олександрівна (* 1950) - українська акторка театру та кіно.

Дворников Георгій Георгійович (1951-1998) - радянський і український кіноактор.

Іванов Сергій Петрович (1951-2000) - радянський і український кіноактор.

Ільїна Ніна Олександрівна (* 1951) - українська кіноактриса.

Єфименко Людмила Пилипівна (* 1951) - українська акторка кіно, кінорежисер.

Лещенко Станіслав Михайлович (* 1951) - радянський, український режисер-мультиплікатор.

Слободський Ігор Анатолійович (* 1951) - радянський і український актор.

Хостікоєв Анатолій Георгійович (* 1953) - український актор театру і кіно, імпресаріо.

Жилко Лариса Миколаївна (* 1954) -радянський і український художник театру і кіно.

Чорний Олександр Михайлович (1955-2017) - радянський, український кінооператор.

Ігнатов Михайло Якович (* 1955) - український актор.

Ігнатуша Олександр Федорович (* 1955) - український актор, співак і кінорежисер.

Завальський Олександр Васильович (1957) - український актор театру, кіно та дубляжу, режисер, педагог.

Харитонов Андрій Ігорович (1959-2019) - популярний радянський і російський актор театру та кіно, режисер, сценарист.

Пашин Євген Владленович (* 1960) - радянський і український актор кіно та дубляжу.

Горбунов Олексій Сергійович (* 1961) - радянський і український актор театру та кіно.

Тищенко Олександр Васильович (1961) - український музикант, композитор, співак, поет та продюсер.

Боклан Микола Володимирович (* 1963) - український актор театру, кіно та дубляжу.

Конісевич Віктор Леонідович (* 1963) - актор, режисер, артдиректор.

Гресь-Арсеньєв Марко Вікторович (* 1968) - український художник-графік, тележурналіст, сценарист.

Георгієвський Борис Володимирович (* 1968) - український актор театру, кіно та дубляжу, бард.

Радчук Ольга Василівна (* 1970) - українська акторка кіно та дубляжу, радіоведуча.

Мілла Йовович (* 1975) - американська акторка, співачка, модель, модельєр.

Даля Стасевська (*1984) - фінська диригентка, волонтерка.

Київ у нумізматиці та філателії

У 1995 році Національний банк України випустив ювілейну монету номіналом 200 000 карбованців "Мі́сто-геро́й Ки́їв", присвячену місту-герою Києву.

У 2019 році Укрпошта випустила блок із 5 марок "Краса і велич України. Київ": "Андріївська церква, XVIII ст. Київ"; "Пам'ятник Богдану Хмельницькому, 1888. Київ"; "Краєвид Києва"; "Будинок Городецького, 1901-1903. Київ"; "Андріївський узвіз. Київ".

Міста-побратими

У статті 7 "Статуту територіальної громади міста Києва" записано:

Київ може мати міста-побратими. Вибір міста-побратима здійснюється за рішенням Київської міської ради на основі двосторонніх угод.

11 лютого 2016 року Київрада, враховуючи війну між державами, розірвала "побратимські" відносини з Москвою, Волгоградом, Санкт-Петербургом, Улан-Уде, Республікою Комі та Махачкалою. Відповідне рішення підтримали 97 депутатів. Виконавчому органу Київради доручили вжити організаційно-правових заходів щодо припинення дії двосторонніх договорів, угод, меморандумів, протоколів та інших документів, що були підписані з відповідними містами та регіонами РФ.

9 червня 2022 року, під час повномасштабного вторгнення військ РФ до України, Київрада позбавила Мінськ статусу міста-побратима, який він мав з липня 1997 року.

Станом на 2023 рік Київ має 71 міст-побратимів:

# data[].attributes.attachment_link.title
Київ - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ки́їв (МФА: [ˈkɪjiu̯] ( прослухати)) - столиця та найбільше місто України. Розташований у середній течії Дніпра, у північній Наддніпрянщині. Політичний, соціально-економічний, транспортний, освітньо-науковий, історичний, культурний та духовний центр України. У системі адміністративно-територіального устрою України Київ має спеціальний статус, визначений Конституцією, і не входить до складу жодної області, хоча і є адміністративним центром Київської області [8] .