# data[].attributes.headline
Мабуть, найвідоміша жінка-науковець – це Марія Склодовська-Кюрі. Видатна вчена, засновниця науки про радіоактивність, двічі лауреат Нобелівської премії!Марія Склодовська-Кюрі досліджувала радіоактивність у парі з чоловіком П'єром Кюрі. Проте, вони не використовували жодних засобів захисту… Ми ж у сучасному світі розуміємо, наскільки небезпечними були їхні дослідження. У підсумку Марія поплатилася життям, у неї розвинулася хронічна променева хвороба, яка призвела до онкології.Тим не менше відкриття вченої неймовірно важливі. Першу Нобелівську премію з фізики вона отримала у парі з чоловіком. А вже за 2 роки – отримала премію з хімії, щоправда, на цей раз нагородили лише Склодовську-Кюрі.Донька науковців – Ірен – продовжила їхню справу. І також отримала Нобелівську премію з фізики.

# data[].attributes.subject
Мабуть, найвідоміша жінка-науковець – це Марія Склодовська-Кюрі. Видатна вчена, засновниця науки про радіоактивність, двічі лауреат Нобелівської премії!Марія Склодовська-Кюрі досліджувала радіоактивність у парі з чоловіком П'єром Кюрі. Проте, вони не використовували жодних засобів захисту… Ми ж у сучасному світі розуміємо, наскільки небезпечними були їхні дослідження. У підсумку Марія поплатилася життям, у неї розвинулася хронічна променева хвороба, яка призвела до онкології.Тим не менше відкриття вченої неймовірно важливі. Першу Нобелівську премію з фізики вона отримала у парі з чоловіком. А вже за 2 роки – отримала премію з хімії, щоправда, на цей раз нагородили лише Склодовську-Кюрі.Донька науковців – Ірен – продовжила їхню справу. І також отримала Нобелівську премію з фізики.

# data[].attributes.headline
Вона першою дослідила явище радіоактивності і відкрила невідомі тогочасній науці радіоактивні елементи. Вона стала першою жінкою, яка захистила у Сорбонні докторську дисертацію. Марія Склодовська-Кюрі – найвідоміша жінка-науковець у світі. 

# data[].attributes.subject
Вона першою дослідила явище радіоактивності і відкрила невідомі тогочасній науці радіоактивні елементи. Вона стала першою жінкою, яка захистила у Сорбонні докторську дисертацію. Марія Склодовська-Кюрі – найвідоміша жінка-науковець у світі. 

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Склодовська-Кюрі, Одна історія

# data[].attributes.headline
Джерела та література:

# data[].attributes.subject
Джерела та література:

# data[].attributes.headline
                                                                   Біографія Франклін народилась в Ноттінг Хіллі 25 липня 1920, Лондон, у багатій та впливовій британській єврейській родині. З раннього дитинства Розалінд проявляла виняткові наукові здібності. У 1938 Франклін вирушила до коледжу в Ньюхемі при Кембриджському університеті, де вивчала хімію. Випускні іспити вона здала в 1941 р., але, оскільки жінки в той час не мали права після завершення Кембриджу отримувати наукові ступені, їй було присвоєно лише номінальний ступінь. У 1945 році в Кембриджському університеті їй присуджено ступінь доктора наук.

# data[].attributes.subject
                                                                   Біографія Франклін народилась в Ноттінг Хіллі 25 липня 1920, Лондон, у багатій та впливовій британській єврейській родині. З раннього дитинства Розалінд проявляла виняткові наукові здібності. У 1938 Франклін вирушила до коледжу в Ньюхемі при Кембриджському університеті, де вивчала хімію. Випускні іспити вона здала в 1941 р., але, оскільки жінки в той час не мали права після завершення Кембриджу отримувати наукові ступені, їй було присвоєно лише номінальний ступінь. У 1945 році в Кембриджському університеті їй присуджено ступінь доктора наук.

# data[].attributes.headline
                                                                     Внесок Розалі́нд Е́лсі Фра́нклін — британська біофізикиня і кристалографиня, що зробила важливий внесок в розуміння структури ДНК, вірусів, вугілля і графіту. Франклін перш за все відома своїми роботами з отримання зображень шляхом дифракції рентгенівських променів на ДНК, завдяки яким Ватсон і Крік в 1953 році створили свою гіпотезу структури подвійної спіралі ДНК. Пізніше Франклін керувала роботами з дослідження вірусу тютюнової мозаїки та вірусу поліомієліту.         Померла Франклін у 1958 році від пневмонії і раку.                                                         Після смертне визнання 2003 — Королівське товариство заснувало премію Розалінд Франклін за видатний внесок у природничі науки, інженерію чи технологію.

# data[].attributes.subject
                                                                     Внесок Розалі́нд Е́лсі Фра́нклін — британська біофізикиня і кристалографиня, що зробила важливий внесок в розуміння структури ДНК, вірусів, вугілля і графіту. Франклін перш за все відома своїми роботами з отримання зображень шляхом дифракції рентгенівських променів на ДНК, завдяки яким Ватсон і Крік в 1953 році створили свою гіпотезу структури подвійної спіралі ДНК. Пізніше Франклін керувала роботами з дослідження вірусу тютюнової мозаїки та вірусу поліомієліту.         Померла Франклін у 1958 році від пневмонії і раку.                                                         Після смертне визнання 2003 — Королівське товариство заснувало премію Розалінд Франклін за видатний внесок у природничі науки, інженерію чи технологію.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rosalind Franklin: DNA's unsung hero - Cláudio L. Guerra

# data[].attributes.headline
Джерела та література:

# data[].attributes.subject
Джерела та література:

# data[].attributes.headline
                                                                        Біографія Ліза Майтнер народилася у Відні, була третьою з восьми дітей в єврейській родині. Батько був адвокатом. У 1901 році вступила до Віденського університету, де почала вивчати фізику під керівництвом Людвіга Больцмана і Франца Екснера. У 1906 році вона першою серед жінок в університеті отримала ступінь доктора в галузі фізики.

# data[].attributes.subject
                                                                        Біографія Ліза Майтнер народилася у Відні, була третьою з восьми дітей в єврейській родині. Батько був адвокатом. У 1901 році вступила до Віденського університету, де почала вивчати фізику під керівництвом Людвіга Больцмана і Франца Екснера. У 1906 році вона першою серед жінок в університеті отримала ступінь доктора в галузі фізики.

# data[].attributes.headline
                                                                         Внесок Після докторантури вона переїхала до Берліна і там співпрацювала з хіміком Отто Ханом. Дует розпочав вивчення радіоактивності та відкрив новий елемент, який отримав назву протактіній у 1918 році. Потім цей геніальний розум відкрив явище безпроменевого переходу.                                                       Нагороди та досягненняУ 1946 році Національним прес-клубом США Лізу Мейтнер було названо "жінкою року".Німецьке фізичне товариство подарувало їй "Медаль Макса Планка" в 1949 році за її внесок у ядерну фізику.Мейтнер був першим одержувачем "Отто Хана Приза", представленого "Німецьким хімічним товариством" в 1955 році.Найвищий німецький орден «мирний клас Pour le mérite», наданий вченому, був вручений їй у 1957 році. Нагороду їй вручив президент Німеччини Теодор Геус.

# data[].attributes.subject
                                                                         Внесок Після докторантури вона переїхала до Берліна і там співпрацювала з хіміком Отто Ханом. Дует розпочав вивчення радіоактивності та відкрив новий елемент, який отримав назву протактіній у 1918 році. Потім цей геніальний розум відкрив явище безпроменевого переходу.                                                       Нагороди та досягненняУ 1946 році Національним прес-клубом США Лізу Мейтнер було названо "жінкою року".Німецьке фізичне товариство подарувало їй "Медаль Макса Планка" в 1949 році за її внесок у ядерну фізику.Мейтнер був першим одержувачем "Отто Хана Приза", представленого "Німецьким хімічним товариством" в 1955 році.Найвищий німецький орден «мирний клас Pour le mérite», наданий вченому, був вручений їй у 1957 році. Нагороду їй вручив президент Німеччини Теодор Геус.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lise Meitner: Unsung Heroes of Science 2019

# data[].attributes.headline
БіографіяНіна Миколаївна Мороженко 13 березня 1928 — 10 липня 2009. українська жінка-астроном, доктор фізико-математичних наук.                                             Внесок Галузі наукових інтересів: геліофізика. Досліджувала спокійні протуберанці з урахуванням їхньої неоднорідної структури. Пояснюючи спектральні особливості протуберанці, Мороженко вперше застосувала теорію переносу в лініях і континуумі зі змінною функцією джерела. Побудувала структурно-неоднорідну модель сонячного протуберанця. Наукові праці Н. М. Мороженко в цьому напрямі науки були першими у світі. У 1984 році вона пояснила різноманітність форм спектральних ліній різних хімічних елементів протуберанців змінами густини їхньої речовини і ступеня волокнистості.Має 56 наукових праць, у тому числі автор монографії «Спектро-фотометрические исследования спокойных солнечных протуберанцев» (1984).

# data[].attributes.subject
БіографіяНіна Миколаївна Мороженко 13 березня 1928 — 10 липня 2009. українська жінка-астроном, доктор фізико-математичних наук.                                             Внесок Галузі наукових інтересів: геліофізика. Досліджувала спокійні протуберанці з урахуванням їхньої неоднорідної структури. Пояснюючи спектральні особливості протуберанці, Мороженко вперше застосувала теорію переносу в лініях і континуумі зі змінною функцією джерела. Побудувала структурно-неоднорідну модель сонячного протуберанця. Наукові праці Н. М. Мороженко в цьому напрямі науки були першими у світі. У 1984 році вона пояснила різноманітність форм спектральних ліній різних хімічних елементів протуберанців змінами густини їхньої речовини і ступеня волокнистості.Має 56 наукових праць, у тому числі автор монографії «Спектро-фотометрические исследования спокойных солнечных протуберанцев» (1984).

# data[].attributes.headline
Джерела та література

# data[].attributes.subject
Джерела та література

# data[].attributes.headline
Ніна Мороженко - українська астрономикиня, геліофізикиня, докторка фізико-математичних наук, авторка 56 наукових праць. Ніна Мороженко присвятила все своє життя вивченню будови нашого світила і процесів, які на ньому відбуваються. Адже все, що відбувається на Сонці, впливає на багато сфер людської діяльності. Без вивчення сонця неможливо зрозуміти не тільки те, яке майбутнє чекає на нашу цивілізацію, а і те, що відбувається в космосі – на далеких зірках, до яких так прагне дістатися людство. Наукові праці Ніни Мороженко щодо природи сонячних протуберанців були першими у світі і дали старт науковим дослідженням геліофізиків з багатьох країн.

# data[].attributes.subject
Ніна Мороженко - українська астрономикиня, геліофізикиня, докторка фізико-математичних наук, авторка 56 наукових праць. Ніна Мороженко присвятила все своє життя вивченню будови нашого світила і процесів, які на ньому відбуваються. Адже все, що відбувається на Сонці, впливає на багато сфер людської діяльності. Без вивчення сонця неможливо зрозуміти не тільки те, яке майбутнє чекає на нашу цивілізацію, а і те, що відбувається в космосі – на далеких зірках, до яких так прагне дістатися людство. Наукові праці Ніни Мороженко щодо природи сонячних протуберанців були першими у світі і дали старт науковим дослідженням геліофізиків з багатьох країн.

# data[].attributes.headline
Джерела та література

# data[].attributes.subject
Джерела та література

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ніна Миколаївна Мороженко (у дівоцтві - Семенова; 13 березня 1928, село Благодарне (нині місто Благодарний), Ставропольський край, РРФСР) - 10 липня 2009, Київ) - українська жінка- астроном, доктор фізико-математичних наук.

Після отримання диплому у 1950 році в Ленінградському університеті закінчила у 1956 році аспірантуру Ленінградського педагогічного інституту. Переїхала до Києва, де протягом 30 років - з 1958 до 1988 року працювала в Головній астрономічній обсерваторії АН УРСР. З 1962 до 1968 року займала посаду ученого секретаря цього наукового закладу.

У 1985 році отримала науковий ступінь доктора фізико-математичних наук, захистивши дисертацію "рос. Структура и состояние плазмы спокойных протуберанцев"".

Була членом Міжнародного астрономічного союзу (МАС).

Померла 10 липня 2009 року в Києві.

Галузі наукових інтересів: геліофізика. Досліджувала спокійні протуберанці з урахуванням їхньої неоднорідної структури. Пояснюючи спектральні особливості протуберанці, Мороженко вперше застосувала теорію переносу в лініях і континуумі зі змінною функцією джерела. Побудувала структурно-неоднорідну модель сонячного протуберанця. Наукові праці Н. М. Мороженко в цьому напрямі науки були першими у світі. У 1984 році вона пояснила різноманітність форм спектральних ліній різних хімічних елементів протуберанців змінами густини їхньої речовини і ступеня волокнистості.

Має 56 наукових праць, у тому числі автор монографії "Спектро-фотометрические исследования спокойных солнечных протуберанцев" (1984).

Мороженко Н. Н. Спектро-фотометрические исследования спокойных солнечных протуберанцев. - Київ : Наукова думка, 1984. - 163 с. (рос.)

За редакцією Я. С. Яцківа. Основні наукові здобутки Головної астрономічної обсерваторії НАН України 1944-2008 рр.". - Київ : Академперіодика, 2009. - С. 51-52.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мороженко Ніна Миколаївна - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ніна Миколаївна Мороженко (у дівоцтві - Семенова; 13 березня 1928, село Благодарне (нині місто Благодарний), Ставропольський край, РРФСР) - 10 липня 2009, Київ) - українська жінка- астроном, доктор фізико-математичних наук. Після отримання диплому у 1950 році в Ленінградському університеті закінчила у 1956 році аспірантуру Ленінградського педагогічного інституту.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розалинд Франклин ( англ. Rosalind Franklin; 25 июля 1920 - 16 апреля 1958) - английский биофизик и учёный- рентгенограф, занималась изучением структуры ДНК.

Розалинд Франклин известна в большей степени своей работой над получением рентгенограмм структуры ДНК. Сделанные ею снимки отличались особой чёткостью и подготовили почву для выводов о структуре ДНК, сделанных Джеймсом Уотсоном и Фрэнсисом Криком.

После завершения работы над своей частью исследования ДНК Франклин начала первую в своём роде работу по исследованию вирусов табачной мозаики и полиомиелита. Скончалась от рака яичника в 1958 году, за четыре года до вручения Нобелевской премии за исследование нуклеиновых кислот.

Франклин родилась в районе Ноттинг Хилл в Лондоне в богатой и влиятельной британской еврейской семье.

Её отцом был банкир Эллис Артур Франклин (1894-1964), матерью - Мюриэль Фрэнсис Уэйли (1894-1976); Розалинд была старшей дочерью и вторым ребёнком из пяти в семье. Дядя её отца, Герберт Самуэль (позднее виконт Самуэль), был министром внутренних дел в 1916 году.

Зимой 1938 года Франклин отправилась в колледж Ньюнхэм Кембриджского университета. Выпускные экзамены она сдала в 1941 г., но ей была присвоена лишь номинальная степень, так как женщины в то время не имели права по окончании Кембриджа получать учёные степени (степень бакалавра искусств выпускника Кембриджского университета); лишь в 1945 году она получила ученую степень доктора философии в Кембриджском университете. После войны Франклин переехала в Париж, где занималась исследованиями в области применения рентгеноструктурного анализа, а в 1950 году вернулась в Англию для работы в Лондонском университете над исследованием структуры ДНК.

Между 1941 и 1942 годами Франклин работала на Рональда Норриша. Руководствуясь своим желанием внести свой вклад в борьбу во Второй мировой войне, с августа 1942 она работала в Британской исследовательской ассоциации по использованию угля в Кингстоне-на-Темзе и изучала пористую структуру угля. Её работа помогла в зарождении идеи о высокопрочном углеродном волокне и стала основой для её докторской диссертации: "Физическая химия твёрдых органических коллоидов на примере угля и связанных с ним материалов".

В январе 1951 года Франклин начала работать в Королевском колледже Лондона научным сотрудником в Медицинском исследовательском совете на отделении биофизики, которым руководил Джон Рендалл. Хотя изначально она должна была работать над рентгеновским анализом белков и жиров в растворе, но Рендалл переориентировал её на исследование ДНК волокон ещё до того, как она приступила к работе в Королевском колледже, так как она была единственным опытным исследователем в области дифракционного анализа. Он задумал эти перестановки даже до начала её работы в Королевском колледже, из-за уже ведущейся в нём работы по исследованию волокон ДНК Морисом Уилкинсом и Реймондом Гослингом - аспирантом, назначенным в помощь Франклин.

Даже используя примитивное оборудование того времени, этим двум учёным удалось получить выдающуюся дифракционную картину ДНК, которая вызвала повышенный интерес к этой молекуле. Уилкинс и Гослинг занимались проведением рентгенографического дифракционного анализа ДНК в отделении с мая 1950, но Рендал не сообщил им о том, что попросил Франклин заниматься как работой по дифракции ДНК, так и стать научным руководителем Гослинга по его диссертации. Недоговорённости со стороны Рендала об этих переназначениях сделали своё дело в возникновении хорошо документированных трений между Уилкинсом и Франклин.

Франклин, работая со своим студентом Гослингом, начала использовать свои наработки в применении метода рентгеновской дифракции ДНК. Она использовала заказанные Уилкинсом новую остро-сфокусированную рентгеновскую трубку и аппарат для микрофильмирования, который она усовершенствовала, настроила и точно сфокусировала. Опираясь на свои знания в области физической химии, Франклин также очень умело управляла степенью гидратации своих образцов, не доводя её до критической.

Несмотря на напряжённую атмосферу, Франклин и Гослинг открыли, что существует две формы ДНК: при высокой влажности (во влажном состоянии) волокна ДНК становятся длинными и тонкими; при высушивании волокна становятся короткими и толстыми. Этим формам были даны названия "B" и "A" соответственно.

Снимки, полученные Франклин с помощью метода рентгеновской дифракции в то время, названы Дж. Д. Берналом "одними из самых красивых снимков какого бы то ни было вещества, когда либо полученных до этого времени".

В течение 1952 года Розалинд Франклин и Реймонд Гослинг работали с применением функции Паттерсона ( англ. ) для рентгеновских снимков ДНК. Это был трудоёмкий и затратный по времени подход, но впоследствии он позволил значительно углубить понимание структуры молекулы. К январю 1953 года Франклин удалось увязать между собой полученные противоречивые данные, и она приступила к написанию серии из трёх черновых рукописей, две из которых включали в себя описание двойной спиралевидной основной цепи ДНК.

Две рукописи о форме "А" были получены журналом Acta Crystallographica в Копенгагене 6 марта 1953 года - за день до того, как Крик и Уотсон завершили свою модель. Вероятно, Франклин отправила их по почте, когда команда учёных из Кембриджского университета только занималась построением своей модели, и уж точно написаны они были раньше, чем она узнала об их работе. 8 июля 1953 года она изменила одну из своих статей "в доказательство" из Acta Crystallographica на статью "в свете последних исследований", опираясь на результаты исследовательских групп Кембриджа и Королевского колледжа.

Как ярко описано в "Двойной спирали", 30 января 1953 года, Уотсон привёз в Королевский колледж препринт статьи Лайнуса Полинга, содержащей неверное предположение о структуре ДНК. Так как Уилкинса не было, Уотсон направился в лабораторию к Франклин со срочным сообщением о том, что они все должны объединиться и работать сообща, пока Полинг не обнаружил своей ошибки. Невпечатленная новостью Франклин рассердилась, когда Уотсон предположил, что она просто не знает, как интерпретировать полученные ею же данные. Уотсон поспешно отступил, вернувшись к Уилкинсу, которого привлекла вся эта суматоха. Уилкинс выразил сочувствие по поводу поспешности своего друга и изменил ход истории исследования ДНК своим открытием. Уилкинс показал Уотсону полученную от Гослинга знаменитую фотографию № 51 - рентгенограмму B-форму ДНК, снятую Франклин. Уотсон, в свою очередь, показал Уилкинсу предпечатную рукопись Полинга и Кори. Фото 51 дало кембриджской паре (Уотсону и Крику) возможность разобраться в существе вопроса о структуре ДНК, тогда как в работе Полинга и Кори описание молекулы было удивительно похоже на описание их первой, неверной модели.

В феврале 1953 года Френсис Крик и Джеймс Д. Уотсон из Кавендишской лаборатории Кембриджского университета приступили к построению модели ДНК формы "В", используя данные, схожие с имеющимися от обеих групп из Королевского колледжа. Большая часть их данных была напрямую взята из исследований, проведённых в Королевском колледже Уилкинсом и Франклин. Исследование Франклин было завершено в феврале 1953 года, накануне её перехода в Биркбек, в нём содержались очень важные данные.

Фотографии её рабочего стола в университете Биркбек показывают, что она обычно тоже использовала небольшие модели молекул, но они не были похожи на те, которые с большим размахом использовались в Кембридже для исследования структуры ДНК.

В середине февраля 1953 года Макс Перутц, научный руководитель Крика, дал Крику копию отчёта, написанного для комитета по биофизике Медицинского исследовательского совета о посещении Королевского колледжа в декабре 1952, в котором содержались многочисленные кристаллографические расчёты Франклин. Так как Франклин решила перевестись в Бирбек, а Рендал настаивал на том, что вся работа по ДНК должна остаться в Королевском колледже, Гослинг отдал копии дифракционных снимков Франклин Уилкинсу.

Через неделю Уилкинс приехал посмотреть на модель (по данным Мэддокс, 12 марта) и якобы сообщил об этом Гослингу по возвращении. Неизвестно, сколько времени понадобилось Гослингу, чтобы сообщить об этой новости Франклин в Биркбек, но в её рукописи о форме "В" от 17 марта нет и намёка на то, что она знала о существовании кембриджской модели. Действительно, Франклин внесла измерения в эту рукопись перед публикацией в Nature 25 апреля 1953, в качестве одной из трёх статей о ДНК.

Крик и Уотсон затем опубликовали свою модель в Nature 25 апреля 1953 в статье, описывающей форму двойной спирали ДНК, упомянув в конце статьи одной фразой, что "мы также были вдохновлены знанием общей природы неопубликованных экспериментальных результатов и идей доктора М. Х. Ф. Уилкинса, доктора Р. Е. Франклин и их сотрудников". На самом деле, хотя это был минимум, им вполне хватило специальных знаний, взятых из исследований Франклин и Гослинга, на основе которых они смогли построить свою модель.

Однако, как описано выше, она, не колеблясь, опубликовала свои заметки о ДНК в Acta, даже до того, как они были окончательно доказаны. Большая часть научного сообщества сомневалась в течение нескольких лет прежде, чем было принято предположение о двойной спирали. Поначалу в основном генетики приняли модель, так как в ней была очевидно заложена идея генетической наследственности. Более широкое признание модель ДНК в виде двойной спирали получила только в 1960, однако открыто её стали признавать лишь в 1961 в период номинации на Нобелевскую премию.

У Уилкинса и его коллег сбор достаточного количества данных для доказательства предложенной структуры ДНК занял примерно 7 лет. Согласно письму Крика-Моно 1961 года, упомянутого выше, эти экспериментальные доказательства, наряду с начатой Уилкинсом работой по дифракции ДНК, стали причинами, по которым Крик считал, что Уилкинс должен быть включён в число получивших Нобелевскую премию за открытие структуры ДНК.

Работа Франклин в Биркбеке в качестве старшего научного сотрудника с собственной исследовательской группой была связана с применением рентгеноструктурного анализа для изучения структуры вируса табачной мозаики и спонсировалась Советом по сельскохозяйственным исследованиям. На работу её нанял заведующий кафедрой физики Дж. Д. Бёрнал, блестящий кристаллограф, который, как оказалось, был ирландским коммунистом, известным своей помощью и поддержкой женщинам-кристаллографам. В 1954 году Франклин начала длительное и успешное сотрудничество с Аароном Клугом.

В 1955 году Франклин опубликовала работу в журнале Nature о том, что частицы вируса табачной мозаики были все одинаковой длины, что прямо противоречило идеям выдающегося вирусолога Нормана Пири. Однако впоследствии оказались верными именно её выводы. Франклин и группа учёных, которую она возглавляла, сосредоточили своё внимание на структуре РНК, молекуле, настолько же важной для жизни, как и ДНК. РНК на самом деле образуют геном (центральную молекулу с информацией) многих вирусов, включая и вирус табачной мозаики. Она поручила исследование палочковидных вирусов, таких как вирус табачной мозаики своему аспиранту Кеннету Холмсу, а её коллега Аарон Клуг работал над исследованием сферических вирусов вместе со своим студентом Джоном Финчем, а Франклин лишь координировала и контролировала их работу.

У Франклин был ещё один научный сотрудник, Джеймс Уатт, получавший финансовую поддержку Национального управления угольной промышленности и возглавлявший группу Совета по сельскохозяйственным исследованиям в Бикрбеке.

Её бывшие коллеги из Биркбека Аарон Клуг, Джон Финч и Кеннет Холмс перешли в лабораторию молекулярной биологии в Кембридже в 1962 году.

Одним из важнейших вкладов Франклин в модель Уотсона-Крика стала её лекция, проведённая в ноябре 1951 года, где она представила присутствующим, среди которых был и Уотсон, две формы молекулы, типа А и типа В, а также её строение, при котором фосфатные группы расположены с наружной части молекулы. Она также определила количество воды в молекуле и соотношение её в различных частях молекулы - данные, которые были чрезвычайно важны для сохранения стабильности молекулы. Франклин первая открыла и сформулировала те факты, которые впоследствии составили основу для последующих попыток построить модель молекулы.

Ещё одним вкладом стал рентгенографический снимок В-ДНК (названный фотографией 51), который был мельком показан Джеймсу Уотсону Морисом Уилкинсом в январе 1953 года, и отчёт, написанный для комитета по биофизике Медицинского исследовательского совета о посещении Королевского колледжа в декабре 1952, который был показан Максом Перутцем в Кавендишской лаборатории Крику и Уотсону. Этот отчёт содержал данные, полученные группой исследователей королевского колледжа, включая выдержки из работ Франклин и Госслинга; научный руководитель Френсиса Крика (который работал над диссертацией о структуре гемоглобина) Макс Перутц отдал отчёт своему аспиранту, как члену исследовательского совета. Морису Уилкинсу фотографию 51 передал аспирант Франклин, Реймонд Госслинг, так как она собиралась оставить работу в Королевском колледже и перейти в Биркбек.

Таким образом, нет сомнения в том, что отчёт помог им проанализировать верные данные, полученные Франклин, которые объясняли эту и другие фотографии. Письмо Перутца, как уже говорилось, было опубликовано в числе трёх, совместно с письмами Уилкинса и Уотсона, в которых обсуждался вклад каждого. Уотсон подчеркнул важность данных, полученных из отчёта перед комиссией, так как не записал их во время лекции Франклин в 1951 году. В результате всего этого, когда Крик и Уотсон приступили к построению модели в феврале 1953, они работали с параметрами, определёнными Франклин в 1951 году, которые она и Гослинг значительно обновили в 1952, также как и опубликованные данные, очень сходные с теми, которые были получены из Королевского колледжа во время лекции 1951 года. Возможно, Розалинд Франклин никогда и не знала того, что полученные ею результаты были использованы при строительстве модели ДНК, но Морис Уилкинс об этом знал.

Некоторые биографы, включая Меддокс, цитата которой приведена ниже, объясняют отсутствие цитирования в работе Уотсона и Крика стечением обстоятельств, так как было бы очень сложно ссылаться в исследовании на неопубликованные работы из отчёта, который они видели, перед комиссией. Действительно, преждевременное цитирование выглядело бы странным, учитывая то, как данные были переданы в Кембридж, однако, можно было найти выход.

Уотсон и Крик могли сослаться на данные доклада, как на информацию из личной переписки, или на опубликованную статью из Acta или, что проще всего, на третью статью в Nature, о публикации которой им было известно. Одним из наиболее важных достоинств широко известной биографии Франклин, написанной Меддокс можно назвать то, что в ней очень явно показана недооценка работы Франклин. Так, подтверждением тому был тот факт, как почти без возражений они признали её вклад в исследование ДНК, но её имя всегда ставилось рядом с именем Уилкинса.

Летом 1956 года, находясь в рабочей командировке в США, Франклин впервые заподозрила проблемы со здоровьем - юбка перестала на ней застёгиваться, и причиной оказалась опухоль в брюшной полости. Операция, проведённая в сентябре того же года обнаружила две опухоли в брюшной полости. После этой и последующих госпитализаций Франклин проводила время со своими друзьями и членами семьи, постепенно выздоравливая. В их числе Анна Сейр, Фрэнсис Крик, его жена Одиль, с которой у Франклин сложилась крепкая дружба, и, наконец, с семьёй Роланда и Нины Франклин, в которой племянницы и племянники Розалинд поднимали ей настроение. Она предпочла не останавливаться у родителей, потому что неконтролируемые слёзы и горе её матери слишком расстраивали её.

Даже получая противораковую терапию, Франклин продолжала работать, а её группа продолжала получать результаты - 7 работ в 1956 и 6 в 1957 годах. В 1957 году группа также занималась исследованием вируса полиомиелита и получила финансирование от Министерства здравоохранения США. В конце 1957 года Франклин опять заболела и была принята в госпиталь Royal Marsden. Она вернулась к работе в январе 1958, получив должность научного сотрудника в области биофизики. 30 марта она снова заболела, а 16 апреля скончалась в районе Лондона Челси от бронхопневмонии, вторичного канцероматоза и карциномы яичника. Воздействие рентгеновского излучения иногда считается возможным фактором в развитии её болезни. Другие члены её семьи умерли от рака, а, как известно, заболеваемость "женским" раком непропорционально велика среди евреев- ашкенази.

Противоречия, окружавшие фигуру Франклин при жизни, выяснились только после её смерти.

Френсис Крик признает: "Боюсь, что мы всегда относились к ней, скажем, снисходительно". Коллега из Кембриджа, Питер Кавендиш, писал в письме: "Предполагается, что всю работу проводил Уилкинс, а мисс Франклин, очевидно, дура". Единственный заведующий лаборатории, который якобы поддерживал её, Джон Рендал, многозначительно сказал ей "прекратить работу по исследованию нуклеиновой кислоты", когда она ушла из лаборатории Королевского колледжа.

В 2002 году вышла книга Бренды Мэдокс "Розалинд Франклин: забытая леди ДНК", в которой были освещены ранее неизвестные подробности работы Розалинды Франклин и её причастности к открытию структуры ДНК.

Кроме того, неопубликованные черновики её работ (написанные в период борьбы с равнодушным отношением к её исследованиям научного сообщества Королевского колледжа Лондона) показывают, что она действительно выявила B-форму спирали ДНК. Однако в серии из трёх статей о ДНК в журнале " Nature " её работу опубликовали последней, ей предшествовала статья Уотсона и Крика, в которой лишь отчасти признавались доказательства Франклин в поддержку их гипотезы. О возможности того, что Франклин сыграла основную роль в формировании гипотезы, не было известно до тех пор, пока Уотсон не представил свету свою автобиографическую повесть "Двойная спираль" в 1968 году, что позже вдохновило нескольких людей на изучение истории открытия ДНК и вклада Франклин в него.

Первое в этом списке - исследование Роберта Олби "Дорога к двойной спирали" - обеспечило информацией из первоисточников всех последователей.

Правила получения Нобелевской премии запрещают присуждение премии посмертно, а, так как Розалинд Франклин умерла в 1958 году, она не имела права быть выдвинутой на номинацию Нобелевской премии, которую впоследствии присудили Крику, Уотсону и Уилкинсу в 1962 году. Премия была присуждена за их наследие в области исследования нуклеиновых кислот, а не исключительно за открытие структуры ДНК. К моменту вручения премии Уилкинс занимался исследованиями структуры ДНК в течение уже более десяти лет и многое сделал для подтверждения модели Уотсона-Крика. Крик занимался генетическим кодом в Кембридже, а Уотсон в течение нескольких лет занимался исследованиями РНК.

1982 - общество Йота-Сигма-Пи назначила Франклин почётным членом.

1992 - на доме, в котором выросла Франклин, размещён почётный знак.

1993 - в сороковую годовщину открытия ДНК Королевский колледж Лондона установил мемориальную доску в кампусе Strand, отмечающую вклад колледжа в открытие.

1995 - Newnham College посвятил Розалинд Франклин дом, в саду которого был поставлен её бюст.

1997 - Birkbeck University of London School of Crystallography открыл лабораторию им. Розалинд Франклин.

1998 - Национальная портретная галерея добавила портрет Розалинд Франклин к портретам Френсиса Крика, Джеймса Уотсона и Мориса Уилкинсона.

2000 - Королевский колледж Лондона открыл Franklin-Wilkins Building в честь работы Франклин и Уилкинсона в колледже.

2001 - The U.S. National Cancer Institute установил премию Розалинд Франклин для женщин в науке.

2003 - Королевское общество учредило премию Розалинд Франклин за выдающийся вклад в естественные науки, инженерию или технологию.

2004 - медицинская школа Чикаго, расположенная на севере Чикаго, была переименована в Rosalind Franklin University of Medicine and Science.

2004 - университет Гронингена в Нидерландах организовал содружество Розалинд Франклин, чтобы оказывать поддержку молодым и многообещающим женщинам-исследователям.

2005 - были высечены слова-напоминание о вкладе на скульптуре ДНК, которая была подарена Джеймсом Уотсоном и находилась в Clare College's Thirkill Court в Кембридже.

2008 - Колумбийский Университет посмертно наградил Розалинд Франклин призом Хорвиц "за её продуктивный вклад в открытие структуры ДНК".

2012 - в честь Розалинд Франклин назван проект по онлайн-обучению биоинформатике, программированию и молекулярной биологии Rosalind.

2019 - Марсоход миссии Экзомарс-2020 (совместная миссия Европейского космического агентства (ЕКА) и Госкорпорации "Роскосмос") получил название "Розалинд Франклин". Директор ESA Ян Ворнер заявил, что "это имя напоминает нам, что потребность к исследованию заключена в наших генах, а наука - в нашей ДНК"

# data[].attributes.attachment_link.title
Франклин, Розалинд - Википедия

# data[].attributes.attachment_link.description
Розалинд Франклин ( англ. Rosalind Franklin; 25 июля 1920 - 16 апреля 1958) - английский биофизик и учёный- рентгенограф, занималась изучением структуры ДНК. Розалинд Франклин известна в большей степени своей работой над получением рентгенограмм структуры ДНК. Сделанные ею снимки отличались особой чёткостью и подготовили почву для выводов о структуре ДНК, сделанных Джеймсом Уотсоном и Фрэнсисом Криком.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Лизе Мейтнер ( Майтнер; нем. Lise Meitner, 17 ноября 1878, Вена - 27 октября 1968, Кембридж) - австрийский физик и радиохимик. Проводила исследования в области ядерной физики, ядерной химии и радиохимии. В её честь назван 109-й элемент таблицы Менделеева - мейтнерий.

Лиза Мейтнер родилась в Вене, была третьей из восьми детей в еврейской семье; её отец Филипп Мейтнер был известным в конце XIX века шахматистом. Как случалось тогда со многими молодыми женщинами, искавшими себя в науке, родители были против её поступления в университет, однако Мейтнер настояла на своём, и 1901 году поступила в Венский университет, где начала изучать физику под руководством Людвига Больцмана и Франца Экснера. В 1905 году она первой среди женщин в университете получила степень PhD в области физики. После этого Мейтнер отправилась в Институт кайзера Вильгельма в Берлин, чтобы начать изучение химии под руководством Макса Планка и работать вместе с Отто Ганом. Используя свои знания по физике и знания Гана по химии, они проработали вместе 30 лет.

В 1917 году Ган и Мейтнер открыли первый долгоживущий изотоп протактиния.

В 1923 году Лиза Мейтнер открыла безызлучательный переход, получивший название эффект Оже в честь французского исследователя Пьера Виктора Оже, который независимо открыл его в 1925 году.

В 1926 году Мейтнер стала профессором Берлинского университета. Она оказалась первой женщиной в Германии, достигшей таких высот в науке.

После открытия нейтрона в 1932 году возник вопрос о создании трансурановых элементов. Началось соревнование между Эрнестом Резерфордом из Англии, Ирен Жолио-Кюри из Франции, Энрико Ферми из Италии и Лизой Мейтнер вместе с Отто Ганом из Берлина. Все они считали, что это будет абстрактное исследование, за которым последует Нобелевская премия. Ни один из них не предполагал, что эти исследования закончатся созданием ядерного оружия.

После аншлюса Австрии в 1938 году Дирк Костер убедил Мейтнер покинуть Германию и отправиться в Швецию. Из-за еврейского происхождения у неё не было действительного паспорта, и её чуть было не задержали на границе. Благодаря счастливой случайности Мейтнер сумела пересечь границу с Голландией.

Лиза Мейтнер продолжила работу в институте Манне Сигбана в Стокгольме, но, вероятно из-за предвзятого отношения к женщинам-учёным у Сигбана, работала одна, не получая никакой поддержки.

В ноябре Ган и Мейтнер тайно встретились в Копенгагене для того, чтобы обсудить новую серию экспериментов, для этой цели они также обменивались письмами. В лаборатории Гана в Берлине были проведены эксперименты по доказательству расщепления ядра. Из сохранившейся переписки следует, что Ган никогда бы не поверил в расщепление ядра, если бы Мейтнер не убедила его в этом. Ей первой удалось расщепить атомное ядро на части: ядра урана распадались на ядра бария и криптона, при этом выделялось несколько нейтронов и большое количество энергии. В декабре 1938 года Нильс Бор в своём письме отмечал, что в процессах бомбардировки атомов урана энергии выделяется гораздо больше, чем предполагается теорией нераспадающейся оболочки. Многие утверждают, что Лиза Мейтнер первой провела расчёты с учётом того, что оболочки могут распадаться.

По политическим соображениям Лизе Мейтнер запрещалось публиковаться вместе с Отто Ганом в 1939 году. Ган опубликовал данные по химическому эксперименту в январе 1939 года, а Мейтнер описала физическое обоснование эксперимента месяцем позже, вместе со своим племянником, физиком Отто Робертом Фришем. Мейтнер заметила, что процесс ядерного деления может породить цепную реакцию, которая может привести к большим выбросам энергии. Это заявление вызвало сенсацию в научной среде. Знания, при помощи которых можно было создать оружие невероятной силы, могли оказаться в немецких руках. Американские учёные Лео Силард, Эдвард Теллер и Юджин Вигнер убедили Альберта Эйнштейна написать предупреждающее письмо президенту Франклину Рузвельту, после чего был создан проект Манхэттен. Будучи по убеждениям пацифисткой, Мейтнер отказалась работать в Лос Аламосе, заявив: " Я не буду делать бомбу! "

В 1944 году Отто Ган получил Нобелевскую премию по химии за открытие ядерного распада. По мнению многих учёных, Лиза Мейтнер заслуживала той же почести, однако Отто Ган заявил, что премия должна вручаться только за достижения по химии. Сама Мейтнер писала, что Ган, безусловно, заслуживал премии, но её с Фришем работа была немаловажным вкладом в прояснение процесса расщепления урана. Многие утверждают, что Мейтнер не дали Нобелевскую премию из-за того, что одним из членов комитета был Сигбан, недолюбливавший её. Мейтнер так и не дождалась Нобелевской премии по физике. Однако в 1966 году Ган, Штрассман и Мейтнер вместе получили премию Энрико Ферми. В 1946 году "National Women's Press Club" (США) назвал Лизу Мейтнер "Женщиной года". В 1949 году она была награждена медалью имени Макса Планка.

В 1960 году Мейтнер переехала в Кембридж, где умерла 27 октября 1968 года, за неделю до своего 90-летия.

В честь Лизы Мейтнер был назван 109-й элемент таблицы Менделеева - мейтнерий, кратер Мейтнер на обратной стороне Луны и кратер Мейтнер на Венере, астероид (6999) Мейтнер, Институт ядерных исследований имени Гана и Мейтнер, Премия Лизы Мейтнер.

Научный фонд и Межгосударственная ассоциация последипломного образования Австрии учредили исследовательские стипендии имени Лизы Мейтнер, присуждаемые за научные исследования в области атомной физики.

В книге " Физики продолжают шутить " приведён следующий курьёз:

Лиза Мейтнер - первая в Германии женщина-физик, смогла получить учёную степень в начале 20-х годов. Название её диссертации "Проблемы космической физики" какому-то журналисту показалось немыслимым, и в газете было напечатано: "Проблемы косметической физики".

Хотя в реальности Лиза Мейтнер защитила диссертацию по теме "Теплопроводность неоднородных твёрдых тел" в 1906 году.

Из 169 опубликованных работ основными можно считать следующие:

Meitner L. Atomvorgänge und ihre Sichtbarmachung. - Stuttgart: Ferdinand Enke, 1926.

Meitner L., Delbrück M. Der Aufbau Der Atomkerne: Natürliche und Künstliche Kernumwandlungen. - Berlin: Springer-Verlag, 1935.

Meitner L., Hahn O. Atomenergie und Frieden. - Wien: Frick-Verlag, 1954.

Meitner L. Wärmeleitung in inhomogenen Körpern // Phys. Inst. Wien. - 1906. - Bd. 115. - S. 125-137.

Meitner L. Über die Absorption von α- und β-Strahlen // Physikalische Zeitschrift. - 1907. - Bd. 7. - S. 588-590.

Meitner L. Die Muttersubstanz des Actiniums, ein neues radioaktives Element von langer Lebensdauer // Zeitschrift für Elektrochemie und angewandte physikalische Chemie. - 1918. - Bd. 24. - S. 169-173. - doi:10.1002/bbpc.19180241107.

Hahn O., Meitner L. Über das Protactinium und die Frage nach der Möglichkeit seiner Herstellung als chemisches Element // Naturwissenschaften. - 1919. - Bd. 7. - S. 611-612. - doi:10.1007/BF01498184.

Meitner L. Über die Entstehung der β-Strahl-Spektren radioaktiver Substanzen // Zeitschrift für Physik. - 1922. - Bd. 9. - S. 131-144. - doi:10.1007/BF01326962.

Meitner L. Der Zusammenhang von α- und β-Strahlen // Ergebnisse der Exakten Naturwissenschaften. - 1924. - Bd. 3. - S. 160-181. - doi:10.1007/978-3-642-94260-0_7.

Meitner L. Über den Aufbau des Atominnern // Naturwissenschaften. - 1927. - Bd. 15. - S. 369-378. - doi:10.1007/BF01504760.

Meitner L., Frisch O.R. Disintegration of Uranium by Neutrons: a New Type of Nuclear Reaction // Nature. - 1939. - Vol. 143. - P. 239-240. - doi:10.1038/143239a0.

Meitner L. The Status of Women in the Professions // Physics Today. - 1960. - Vol. 13, № 8. - P. 16-21. - doi:10.1063/1.3057062.

Meitner L. Right and wrong roads to the discovery of nuclear energy // IAEA Bulletin. - 1962. - Vol. 4. - P. 6-8.

Rife P. Lise Meitner and the Dawn of the Nuclear Age (англ.). - Birkhäuser, 2006.

Sime R.L. Lise Meitner: A Life in Physics (англ.). - University of California Press, 1997.

Stolz W. Otto Hahn/Lise Meitner (нем.). - Vieweg+Teubner Verlag, 1989.

Гернек Ф. Пионеры атомного века. - М.: Прогресс, 1974.

Ферми Л. Атомы у нас дома. - М.: Иностранная литература, 1959.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мейтнер, Лиза - Википедия

# data[].attributes.attachment_link.description
Лизе Мейтнер ( Майтнер; нем. Lise Meitner, 17 ноября 1878, Вена - 27 октября 1968, Кембридж) - австрийский физик и радиохимик. Проводила исследования в области ядерной физики, ядерной химии и радиохимии. В её честь назван 109-й элемент таблицы Менделеева - мейтнерий.

# data[].attributes.attachment_link.title
Марія Склодовська-Кюрі - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Марія Склодовська-Кюрі пол. Maria Skłodowska фр. Marie Curie Ім'я при народженні пол.

# data[].attributes.headline
                                                                              Біографія Зростала у Києві, навчалась у Київському природничо-науковому ліцеї № 145, брала участь у математичних олімпіадах. Навчалась на механіко-математичному факультеті Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Щороку займала призові місця на Міжнародній студентській олімпіаді з математики у 2002—2005 роках, здобувши перший приз у 2002 та 2005 роках. По тому продовжила навчання в Німеччині, здобувши 2007 року ступінь магістра у місті Кайзерслаутерні.У травні 2010 року захистила кандидатську дисертацію в Інституті математики НАН України за темою «Нерівності для поліномів  і раціональних функцій та квадратурні формули на сфері».                                                                                    Внесок Українська вчена, доктор природничих наук, у 2016 році отримала одну з найпрестижніших математичних нагород світу – "Премію Салема". Комісія присудила їй цю нагороду за відкриття світового рівня - щодо найщільнішого пакування куль у 8- та 24-вимірних просторах з використанням методів модульних форм. Над розв'язанням цієї задачі вчені працювали кілька століть.

# data[].attributes.subject
                                                                              Біографія Зростала у Києві, навчалась у Київському природничо-науковому ліцеї № 145, брала участь у математичних олімпіадах. Навчалась на механіко-математичному факультеті Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Щороку займала призові місця на Міжнародній студентській олімпіаді з математики у 2002—2005 роках, здобувши перший приз у 2002 та 2005 роках. По тому продовжила навчання в Німеччині, здобувши 2007 року ступінь магістра у місті Кайзерслаутерні.У травні 2010 року захистила кандидатську дисертацію в Інституті математики НАН України за темою «Нерівності для поліномів  і раціональних функцій та квадратурні формули на сфері».                                                                                    Внесок Українська вчена, доктор природничих наук, у 2016 році отримала одну з найпрестижніших математичних нагород світу – "Премію Салема". Комісія присудила їй цю нагороду за відкриття світового рівня - щодо найщільнішого пакування куль у 8- та 24-вимірних просторах з використанням методів модульних форм. Над розв'язанням цієї задачі вчені працювали кілька століть.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українка розв’язала задачу, над якою математики усього світу билися кілька століть

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мари́на Сергі́ївна В'язо́вська ( 2 листопада 1984, Київ, Українська РСР) - український і німецький математик. Доктор природничих наук (2013 рік).

Зростала у Києві, навчалась у Київському природничо-науковому ліцеї № 145, брала участь у математичних олімпіадах. Навчалась на механіко-математичному факультеті Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Щороку займала призові місця на Міжнародній студентській олімпіаді з математики у 2002-2005 роках, здобувши перший приз у 2002 та 2005 роках. По тому продовжила навчання в Німеччині, здобувши 2007 року ступінь магістра у місті Кайзерслаутерні.

У травні 2010 року захистила кандидатську дисертацію в Інституті математики НАН України за темою "Нерівності для поліномів і раціональних функцій та квадратурні формули на сфері".

2013 року здобула ступінь доктора природничих наук ( лат. Doctor rerum naturalium) у Боннському університеті. Її докторська дисертація "Модулярні функції та особливі цикли" ( "Modular Functions and Special Cycles") написана під керівництвом Дона Цагіра та пов'язана з аналітичною теорією чисел.

На початок 2016 року - постдокторський дослідник у Берлінській математичній школі та Гумбольдтському університеті Берліна.

З травня 2017 року працює у Федеральній політехнічній школі Лозанни.

2018 року отримала повноцінну професорську позицію.

Задача про пакування куль

2016 року В'язовська розв'язала задачу пакування куль у 8-вимірному просторі та, у співавторстві, - в 24-вимірному. Раніше задачу пакування куль було розв'язано лише для просторів із трьома і менше вимірами, а розв'язання тривимірного випадку ( гіпотеза Кеплера) було викладене на 300 сторінках тексту з використанням 50 000 рядків програмного коду. Натомість розв'язання В'язовської 8-вимірного випадку займає лише 23 сторінки та є "приголомшуюче простим". На дослідження цієї задачі В'язовську надихнув київський математик Андрій Бондаренко. Над розв'язанням вона працювала два роки у Берліні.

За роботу над найщільнішими пакуваннями куль у розмірностях 8 та 24, використовуючи модулярні форми, Марині В'язовській у 2016 році присуджено премію Салема.

У квітні 2017 року Математичним інститутом Клея Марині В'язовській присуджено Дослідницьку нагороду за проривну роботу над задачами пакування куль у розмірностях вісім та двадцять чотири.

2017 року Марині В'язовській індійським Університетом SASTRA ( англ. Shanmugha Arts, Science, Technology & Research Academy) присуджена нагорода імені Рамануджана ( англ. SASTRA Ramanujan Prize). Вручення відбулося 21 або 22 грудня 2017 року на Міжнародній конференції з теорії чисел в Кумбаконамі, рідному місті Срініваса Рамануджана.

У 2019 році Марина В'язовська зі своєю командою розв'язала математичне рівняння, яке визначає, як розміщується у 8- та 24-вимірних просторах нескінченна кількість точок, що відштовхуються одна від одної.

Чоловік - фізик. Має сина.

1. ↑ Анна Синящик Упакуй шары. Как украинский математик Марина Вязовская вырвалась из трёхмерного гетто // "Фокус", 4 квітня 2016 (рос.)

2. Офіційні результати Міжнародної студентської олімпіади з математики: 2002, 2003, 2004 та 2005 (англ.) (Перевірено 8 квітня 2016)

3. Nil Şahin Singularity Theory and Arf Rings, PhD Thesis. - Middle East Technical University, 2012. - P. 102 (англ.)

4. Viazovska, Maryna (2013). Modular Functions and Special Cycles. Doctoral dissertation. University of Bonn.

5. ↑ Klarreich, Erica (30 березня 2016). Sphere Packing Solved in Higher Dimensions. Quanta Magazine.

6. Home page of Maryna Viazovska Архівовано 12 квітня 2016 у Wayback Machine. // "Humboldt-Universität zu Berlin" (англ.)

7. Testa, Andrea (1 серпня 2018). Maryna Viazovska promoted to Full Professor (англ.).

8. Natalie Wolchover In Computers We Trust? // "Quanta", 22 лютого 2013 (англ.)

9. Henry Cohn, A Conceptual Breakthrough in Sphere Packing, Notices of the American Mathematical Society, 64(2), 2017, pp. 102-115. (англ.)

10. ↑ 2017 Clay Research Awards // "Clay Mathematics Institute" (англ.)

11. ↑ Maryna Viazovska to receive 2017 SASTRA Ramanujan Prize // "The Hindu", 26 September 2017 (англ.)
Учена-математик з України здобула премію $10 тисяч від університету Індії // "Українська правда. Життя", 3 жовтня 2017
Українка Марина В'язовська отримала другу премію і $10000 за своє відкриття в математиці // "UA Modna", 13 жовтня 2017

12. Українська вчена здійснила прорив у математиці ukrinform.ua 14.05.2019

13. Олеся Яремчук. Марина В'язовська // "TheUkrainians", 3 листопада 2016

14. Breakthrough Prize - Mathematics Breakthrough Prize Laureates - Maryna Viazovska. breakthroughprize.org.

# data[].attributes.attachment_link.title
В'язовська Марина Сергіївна - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мари́на Сергі́ївна В'язо́вська ( 2 листопада 1984, Київ, Українська РСР) - український і німецький математик. Доктор природничих наук (2013 рік). Зростала у Києві, навчалась у Київському природничо-науковому ліцеї № 145, брала участь у математичних олімпіадах. Навчалась на механіко-математичному факультеті Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

# data[].attributes.headline
БіографіяНародилась на хуторі Тарнавщина села Матяшівка Лубенського повіту на Полтавщині, дочка Василя і Любові Яновських[1]. Здобула домашню початкову освіту, а у 1902 році закінчила з відзнакою Лубенську гімназію. Належала до Лубенського гімназіального гуртка РУП, у Києві до української соціал-демократичної групи УСДП. З 1909 році член Київського товариства «Просвіта» імені Тараса Шевченка.ВнесокРадзимовська з колегами показали, що в крові пацієнтів з туберкульозом кісток зменшується кількість фосфору. Також вони виявили, що повторювальні сеанси геліотерапії в таких пацієнтів впливають на температуру тіла.Наукові роботиРадзимовська В. Про залежність дихання тканини від активної реакції середовища. Укр Мед Вісті 1928, № 7-8;Радзімовська В. В., Плотнікова С. М. Вивчення праці та втоми підлітків. Збірник праць Науково-дослідної Катедри Педології. Київ, 1930 … 

# data[].attributes.subject
БіографіяНародилась на хуторі Тарнавщина села Матяшівка Лубенського повіту на Полтавщині, дочка Василя і Любові Яновських[1]. Здобула домашню початкову освіту, а у 1902 році закінчила з відзнакою Лубенську гімназію. Належала до Лубенського гімназіального гуртка РУП, у Києві до української соціал-демократичної групи УСДП. З 1909 році член Київського товариства «Просвіта» імені Тараса Шевченка.ВнесокРадзимовська з колегами показали, що в крові пацієнтів з туберкульозом кісток зменшується кількість фосфору. Також вони виявили, що повторювальні сеанси геліотерапії в таких пацієнтів впливають на температуру тіла.Наукові роботиРадзимовська В. Про залежність дихання тканини від активної реакції середовища. Укр Мед Вісті 1928, № 7-8;Радзімовська В. В., Плотнікова С. М. Вивчення праці та втоми підлітків. Збірник праць Науково-дослідної Катедри Педології. Київ, 1930 … 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Валентина Радзимовська (Яновська)

Валентина Василівна на хуторі Тарнавщина, 1905 р.

Народилася

1886
Лубни, Російська імперія

Померла

22 грудня 1953
Шампейн, Іллінойс, США

Діяльність

лікарка

Alma mater

Київські вищі жіночі курси

Галузь

фізіологія, біохімія, медицина

Заклад

Київський інститут народної освіти, Львівський медичний інститут, Український технічно-господарський інститут

Посада

завідувачка кафедри фізіології КІНО

Ступінь

доктор медико-фізіологічних наук

Науковий керівник

Олексій Садовень, Олексій Кронтовський

Батько

Яновський Василь

Мати

Яновська Любов Олександрівна

У шлюбі з

Іван Радзимовський

Діти

Євген, Ольга

Валенти́на Васи́лівна Радзимо́вська (1 жовтня 1886 - 22 грудня 1953) - біологиня, засновниця української школи фізіологів і біохіміків, громадська діячка. Мати вченого у галузі інженерної механіки Євгена Радзимовського.

Народилась на хуторі Тарнавщина села Матяшівка Лубенського повіту на Полтавщині, дочка Василя і Любові Яновських. Здобула домашню початкову освіту, а у 1902 році закінчила з відзнакою Лубенську гімназію. Належала до Лубенського гімназіального гуртка РУП, у Києві до української соціал-демократичної групи УСДП. З 1909 році членкиня Київського товариства " Просвіта" імені Тараса Шевченка. У 1913 році закінчила медичний факультет Київського Університету, пізніше його асистент і доцент, професор (з 1924 року) Київського медичного інституту; професор фізіології і біохімії Інституту народної освіти у Києві (1924-1929) і Мелітопольського державного педагогічного інституту (1939-1941), одночасно співробітник і керівник відділів фізіології та біохімії низки науково-дослідних інститутів у Києві ( Інституту клінічної фізіології АН УРСР, Туберкульозного інституту та інших).

27 березня 1918 року обрана головою Київської міської української ради.

У 1921 році була однією з засновниць Київської науково-дослідної кафедри педології. Спочатку очолювала її секцію фізіології та гігієни дитинства, була секретарем катедри, з 1925 року підрозіл було переформатовано у секцію фізіології дитинства з з підсекцією рефлексології.

У Києві проживала в будинку № 30-в на вулиці Олеся Гончара.

У 1929-1930 ув'язнена в справі Спілки визволення України, після того репресована.

У 1936 році виступала на конференції з питань алергії.

У 1941-1943 професор Українського центрального науково-дослідного інституту туберкульозу в Києві та Львівського Медичного Інституту. У 1945 виїхала до Німеччини. Обрана професоркою та керівницею катедри фізіології Інтернаціонального Університету в Мюнхені, пізніше - ветеринарного факультету Українського технічно-господарського інституту.

З 1950 року - в США; дійсна членкинч НТШ і УВАН. Авторка близько 70 праць з фізіології, біохімії, патофізіології, туберкульозу, психоневрології та педіатрії.

Померла 22 грудня 1953 році в Шампейні (штат Іллінойс, США), похована на місцевому кладовищі.

Радзимовська з колегами показали, що в крові пацієнтів з туберкульозом кісток зменшується кількість фосфору. Також вони виявили, що повторювальні сеанси геліотерапії в таких пацієнтів впливають на температуру тіла.

Радзимовская В. О значении реакции среды для тканевых клеток, культивируемых вне организма. Врач Дело 1922, 24-25

О характере гемолитически активных веществ. Физиол Журнал, т. 8, 1922

Krontovski, A. A.; Radzimovska, V. V. (1922). On the influence of changes of concentration of the H* resp. OH′ ions on the life of the tissue cells of vertebrates. The Journal of Physiology 56 (5): 275-282. ISSN 00223751. doi:10.1113/jphysiol.1922.sp002010. (англ.)

До питання про інтравенозну ін'єкцію лугів. Доповідь в Академії наук, 1923

Радзимовська В. Діти часів революції. Фізичний розвиток дітей України. - К.: Вид-во "Час", 1923

Радзимовская В.В. Прения по докладу В.Г Штефко. О влиянии голодания на физическое развитие подрастающего поколения в России // Журнал по изучению раннего детского возраста. 1923. Т. II, № 1/2. С. 20

Radzimowska, W. W.: Die Wirkung verschiedener Säuren auf die Gewebezellen warmblütiger Organismen. Biochem. Zeitschr. Bd. 142, H. 1/2, S. 36-43. 1923.

Радзимовская В. О влиянии водородных ионов в жизни организма. Врачебное дело, 1924, № 8-9; (рос.)

Radzimowska, W. W.; Jazimirska, M. C. (1925). Über die Bestimmung der Wasserstoffionen-Konzentration in Einzelnen Bakterienkolonien. Klinische Wochenschrift 4 (2): 72-73. ISSN 0023-2173. doi:10.1007/BF01748138. (нім.)

Радзимовська В. Про залежність дихання тканини від активної реакції середовища. Укр Мед Вісті 1928, № 7-8;

Радзімовська В. В., Плотнікова С. М. Вивчення праці та втоми підлітків. Збірник праць Науково-дослідної Катедри Педології. Київ, 1930

Радзимовская В. Молочная кислота у туберкулезных больных. Пробл Туберк 1936, № 4;

Радзимовская В., Балинская Е. Б., Чернышева З.Ю. Изучение экспериментально вызванного алкалоза у животнных и наблюдение над алкалитическим направления обмена у человека. Физиологический журнал СССР, 1937, Т. 22, № 6, с. 863-870

Радзимовская В. В., Воробьев Н. А. и др., Наблюдения над изменением содержания кальция, фосфора и фосфатазы в крови больных костно-суставным туберкулезом во время курса гелиотерапии. Гелиотерапия при костно-суставном туберкулезе, 100, 1939.

Радзимовская В. В. и Ничкевич О. И., Закономерность в течении тканевой реакции у больных с костно-суставным туберкулезом при гелиотерапии. Труды Украинского института травматологии и ортопедии, 26, Киев, 1939.

Радзимовская В. В., Видро Е. Д., Одрина С. И., Рыбинский С. В. В кн.: Аллергия, Киев, 1938, стр. 134.

Радзимовская В. Кислород артериальной крови при легочном туберкулезе. Клин Мед 1939;

Радзимовська В. Фізіологія людини і свійських тварин (підручник, 2 т.). Мюнхен, УТГІ, 1948-49.

Радзимовська В. Організація в Києві філії товариства фізіологів // Бюлетень Київської секції наукових робітників. - 1929. - No 3. - С. 7-8.

Література

Розгін, Іван. Валентина Радзимовська: Короткий нарис життя та наукової й громадської її діяльности [Архівовано 4 липня 2018 у Wayback Machine.] / І. Розгін; за ред. М. Ї. Мандрики ; Українська вільна Академія Наук. - Вінніпег, 1968. - 48 с. : портр. - (Українські вчені ; ч. 15).

Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

"Лікарський Вісник". - Рік XXXIV, ч. 1(115), Зима 1987.- С.48 - [недоступне посилання з липня 2019]

Ярослав Ганіткевич. Радзимовська Валентина Василівна. Львівський національний медичний університет

Професори Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького: 1784-2009 [Архівовано 4 січня 2022 у Wayback Machine.] / Б. С. Зіменковський. - Львів: Наутілус, 2009. - XXVIII, 452 c. С.278-279

Дмитро Донцов. Пам'яті В.В.Радзимовської [Архівовано 4 липня 2018 у Wayback Machine.] (Надруковано у виданні:Донцов Д.Вибрані твори у 10-ти т. Т.10: Вибрані твори / Упоряд., ред., автор передм. О.Баган. - Дрогобич-Львів: ВФ "Відродження", 2016)

І. Базилевич: В. Радзимовська --- визначна українська вчена, Канадійський Фармер, 25. X. 1954 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Радзимовська Валентина Василівна - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Валентина Радзимовська (Яновська) Валентина Василівна на хуторі Тарнавщина, 1905 р.