# data[].attributes.body
Copilăria a petrecut-o la Botoșani și Ipotești, în casa părintească și prin împrejurimi, într-o totală libertate de mișcare și de contact cu oamenii și cu natura, stare evocată cu adâncă nostalgie în poezia de mai târziu (Fiind băiet…]sau O, rămâi).

Nu se cunoaște unde face primele două clase primare. Începând cu clasa a III-a în 1858 a urmat școala primară National Hauptschule (Școala primară ortodoxă orientală) la Cernăuți. La finalul clasei a III-a este clasificat al 15-lea dintre cei 72 de elevi.
Frecventează aici și clasa a IV-a în anul școlar 1859/1860. Are ca învățători pe Ioan Litviniuc și Ioan Zibacinschi, iar director pe Vasile Ilasievici.  Cadre didactice cu experiență, învățătorii săi participă la viața culturală și întocmesc manuale școlare. Termină școala primară cu rezultate bune la învățătură. A terminat clasa a IV-a clasificat al 5-lea din 82 de elevi.

Între 1860 și 1861 a fost înscris la Obergymnasium din Cernauti, liceu  german înființat în 1808, singura instituție de învățământ liceal la acea dată din Ducatul Bucovinei, din 1775 parte a Imperiului Habsburgic. Se impune în cursul anilor prin buna organizare administrativă și marea severitate în procesul de învățământ. Profesorii proveneau cu precădere din Austria, întocmeau studii și colaborau la publicațiile vremii. Se înființează și o catedră de română, destul de târziu, după 1848. Este ocupată de Aron Pumnul. Cunoscut prin Lepturariu românesc, în patru tomuri, tipărit la Viena între 1862 și 1865, cea dintâi istorie a literaturii române în texte. Frecventează cursurile la Obergymnasium și frații săi, Șerban, Nicolae, Gheorghe și Ilie. Termină clasa I cu rezultate bune la învățătură. Nu are notă la română pe primul semestru și este clasificat de Miron Călinescu, erudit în istoria bisericii ortodoxe române. Elevul Eminovici Mihai a promovat clasa I, fiind clasificat al 11-lea în primul semestru și al 23-lea în cel de-al doilea semestru. În clasa a II-a, pe care a repetat-o, l-a avut ca profesor pe Ion G. Sbiera, succesorul lui Aron Pumnul la catedră, culegător din creație populară și autor de studii de ținută academică. Aron Pumnul l-a calificat, în ambele semestre, cu note maxime la română. A obținut insuficient pe un semestru la Valentin Kermanner (la limba latină) și la Johann Haiduk, pe ambele semestre (la matematică). Mai târziu a mărturisit că îndepărtarea sa de matematică se datora metodei rele de predare.

În 16 aprilie 1863 a părăsit definitiv cursurile, deși avea o situație bună la învățătură. Avea note foarte bune la toate materiile. Ion G. Sbiera i-a dat la română calificativul vorzüglich (eminent). Plecând de vacanța Paștelui la Ipotești, nu s-a mai întors la școală.

În 1864 elevul Eminovici Mihai a solicitat Ministerului Învățământului din București o subvenție pentru continuarea studiilor sau un loc de bursier. A fost refuzat, „nefiind nici un loc vacant de bursier“. În 21 martie 1864, prin adresa nr. 9816 către gimnaziul din Botoșani, i s-a promis că va fi primit „negreșit la ocaziune de vacanță, după ce, însă, va îndeplini condițiunile concursului“. Elevul Eminovici a plecat la Cernăuți unde trupa de teatru Fanny Tardini-Vladicescu dădea reprezentații. La 5 octombrie 1864, Eminovici a intrat ca practicant la Tribunalul din Botoșani, apoi, peste puțin timp, a fost copist la comitetul permanent județean.

La 5 martie 1865 Eminovici a demisionat, cu rugămintea ca salariul cuvenit pe luna februarie să fie înmânat fratelui său Șerban. În 11 martie tânărul M. Eminovici a solicitat pașaport pentru trecere în Bucovina. În toamnă s-a aflat în gazdă la profesorul său, Aron Pumnul, ca îngrijitor al bibliotecii acestuia. Situația lui școlară era de „privatist“. Cunoștea însă biblioteca lui Pumnul până la ultimul tom.

# data[].attributes.body
,,Cu toată inegalitatea temperamentului său, Eminescu avea două coarde întotdeauna egal de întinse: veşnic înamorat şi veşnic având nevoie de bani”, spunea Ion Luca Caragiale, în 1882, despre contemporanul său, poetul Mihai Eminescu.

Specialiştii spun că prima iubire care a dat naştere unei capodopere literare, culmea cu nuanţe filosfice, nu romantice, este o fiică de ţăran din Ipoteşti. Eminescologii spun că o chema Cassandra, era mai mare decât poetul cu doi ani şi micul Mihail a făcut o pasiune pentru ea încă de la vârsta de şase ani. Şi, într-adevăr, Cassandra a murit la 16 ani. În memoria ei, Eminescu va scrie, mai târziu, poemul, ”Mortua Est”, în anul 1871, precizând în repetate rânduri că nu va uita niciodată cosiţele blonde ale fetei de ţăran.

Pe la 18 ani, Eminescu se îndrăgosteşte cu patimă de Eufrosina Popescu, o jună artistă ce cânta în trupa de teatru condusă de M. Pascali, în care şi poetul este angajat ca sufleor și copist in anul 1867.

Iubirea fundamentală a vieţii lui Eminescu a fost Veronica Micle (1850-1889), pe care a întâlnit-o prima oară în Viena, în anul 1872, pe când el se afla la prima încercare de a urma cursurile unei facultăţi.

Ultima lui mare iubire cunoscută avea să fie în anii petrecuţi în Bucureşti, între 1877 şi 1883, una surprinzătoare pentru mulţi: Cleopatra Poenaru, fiica pictorului C. Lecca şi verişoară cu I.L. Caragiale. Această Cleopatra era “o femeie planturoasă, cu doi copii mari”, divorţată, dar suficient de fermecătoare, se pare, încât să-i stârnească inima lui Eminescu. Pentru ea a scris “Pe lângă plopii fără soţ”. Totuşi, cea mai stranie mărturisire avea s-o facă Eminescu însuşi: “Deşi am fost de multe ori îndrăgostit, să vă spun drept eu n-am iubit niciodată. Eu mă înşelam pe mine însumi luând drept dragoste dorinţa de dragoste, adică dorinţa aceea de a îngenunchea înaintea unei femei frumoase, pe care mi-o zugrăveau imaginaţia şi simţurile”.

# data[].attributes.headline
Viața lui Eminescu- după întoarcerea in țara 

# data[].attributes.subject
Viața lui Eminescu- după întoarcerea in țara 

# data[].attributes.body
Se întoarce în ţară, trăind la Iaşi între 1874-1877. E director al Bibliotecii Centrale, profesor suplinitor, revizor şcolar pentru judeţele Iaşi şi Vaslui, redactor la ziarul "Curierul de Iaşi “. Continuă să publice în "Convorbiri Literare”. Devine bun prieten cu Ion Creangă pe care îl introduce la Junimea. Situaţia lui materială este nesigură; are necazuri în familie; este îndrăgostit de Veronica Micle.

În 1877 se mută la Bucureşti, unde pînă în 1883 este redactor, apoi redactor-şef la ziarul "Timpul“. Desfăşoară o activitate publicistică excepţională, tot aici i se ruinează însă sănătatea. Acum scrie marile lui poeme (Scrisorile, Luceafărul etc.).

În iunie 1883, surmenat, poetul se îmbolnăveşte grav, fiind internat la spitalul doctorului Şuţu, apoi la un institut pe lîngă Viena. În decembrie îi apare volumul "Poezii” , cu o prefaţă şi cu texte selectate de Titu Maiorescu (e singurul volum tipărit în timpul vieţii lui Eminescu). Unele surse pun la îndoială boala lui Eminescu şi vin şi cu argumente în acest sens.

În anii 1883-1889 Eminescu scrie foarte puţin sau practic deloc.

Mihai  Eminescu se stinge din viaţă în condiţii dubioase şi interpretate diferit în mai multe surse la 15 iunie 1889 (15  iunie, în zori - ora 3) în casa de sănătate a doctorului Şuţu. E înmormîntat la Bucureşti, în cimitirul Bellu; sicriul e dus pe umeri de patru elevi de la Şcoala Normală de Institutori.

# data[].attributes.body
Poezia „Ce-ți doresc eu ție, dulce Românie” a fost publicată în anul 1867 și are ca temă principală patria, în contextul evidențierii valorilor naționale care au contribuit la construirea „spiritului românesc''.

Ce-ți doresc eu ție, dulce Românie,
Țara mea de glorii, țara mea de dor,
Brațele nervoase, arma de tărie,
La trecutu-ți mare, mare viitor!
Fiarbă vinu-n cupe, spumege pocalul,
Dacă fiii-ți mândri aste le nutresc;
Căci rămâne stânca, deși moare valul,
Dulce Românie, asta ți-o doresc.

Vis de răzbunare negru ca mormântul
Spada ta de sânge dușman fumegând,
Și deasupra idrei fluture cu vântul
Visul tău de glorii falnic triumfând,
Spună lumii large steaguri tricoloare,
Spună ce-i poporul mare, românesc,
Când s-aprinde sacru candida-i vâlvoare,
Dulce Românie, asta ți-o doresc.

Îngerul iubirii, îngerul de pace,
Pe altarul Vestei tainic surâzând,
Ce pe Marte-n glorii să orbească-l face,
Când cu lampa-i zboară lumea luminând,
El pe sânu-ți vergin încă să coboare,
Guste fericirea raiului ceresc,
Tu îl strânge-n brațe, tu îi fă altare,
Dulce Românie, asta ți-o doresc.

Ce-ți doresc eu ție, dulce Românie!
Tânără mireasă, mamă cu amor!
Fiii tăi trăiască numai în frăție
Ca a nopții stele, ca a zilei zori,
Viață în vecie, glorii, bucurie,
Arme cu tărie, suflet românesc,
Vis de vitejie, fală și mândrie,
Dulce Românie, asta ți-o doresc!

# data[].attributes.body
Inceputul studentiei si-a petrecut-o la Viena mai exact intre anii 1869 si 1872. Urmeaza ca „auditor extraordinar” Facultatea de Filozofie si Drept.
Între 1872 si 1874 a fost student „extraordinar” la Berlin. Junimea i-a acordat o bursa cu conditia sa-si ia doctoratul în filozofie. A urmat cu regularitate doua semestre, dar nu s-a prezentat la examene.La 1 aprilie 1869, a înfiintat împreună cu alti tineri, cercul literar Orientul, care avea ca scop, între altele, strângerea basmelor, poeziilor populare si a documentelor privitoare la istoria si literatura patriei. În perioada 17/29 ianuarie - 7 mai 1874, a avut loc o bogata corespondenta între Maiorescu si Eminescu, în care i se propunea poetului sa-si obtina de urgenta doctoratul în filosofie pentru a fi numit profesor la Universitatea din Iasi. Ministrul Învatamântului i-a trimis la Berlin suma de 100 galbeni pentru depunerea doctoratului. În timpul verii i s-a dat sarcina de a cerceta oficial, pentru statul român, documentele din Königsberg. Toamna a petrecut-o în tovarasia lui Ioan Slavici, gazduit la Samson Bodnarescu. 1866 este anul primelor manifestări literare ale lui Eminescu. În 12/24 ianuarie moare profesorul de limba română Aron Pumnul. Elevii scot o broşură, Lăcrămioarele învăţăceilor gimnazişti(Lăcrimioare... la mormântul prea-iubitului lor profesoriu), în care apare şi poezia La mormântul lui Aron Pumnul semnată M. Eminoviciu, privatist. La 25 februarie/9 martie (stil nou) debutează în revista Familia, din Pesta, a lui Iosif Vulcan, cu poezia De-aş avea. Iosif Vulcan îl convinge să-şi schimbe numele în Eminescu şi mai târziu adoptat şi de alţi membri ai familiei sale. În acelaşi an îi mai apar în „Familia” alte cinci poezii.

# data[].attributes.body
Poezia “La mormantul lui Aron Pumnul a fost scrisa de catre Mihai Eminescu in anul 1866 , semnata de M. Eminoviciu si publicata in brosura “lacrimioarele invataceilor gimnaziati” , scoasa de elevii lui Aron , in memoria profesorului lor .

“Îmbracă-te în doliu, frumoasă Bucovină,

Cu cipru verde-ncinge antịcă fruntea ta;

C-acuma din pleiada-ți aṷroasă și senină

Se stinse un luceafăr, se stinse o lumină,

Se stinse-o dalbă stea!

Te ai dus, te ai dus din lume , o! geniu nalt si mare
Colo unde te-asteapta toti ingerii in cor,
Ce-ntoata tainic, dulce a sferelor cantare
St-ti impletesc ghirlande , cununi mirositoare
Cununi de albe flori!”

# data[].attributes.body
Iubind in taina

Iubind in taina am pastrat tacere,

Gandind ca astfel o sa-ti placa tie,

Caci in priviri citeam o vecinicie

De-ucigatoare visuri de placere.

Dar nu mai pot. A dorului tarie

Cuvinte da duioaselor mistere;

Vreau sa ma-nec de dulcea-nvapaiere

A celui suflet ce pe al meu stie.

Nu vezi ca gura-mi arsa e de sete

Si-n ochii mei se vede-n friguri chinu-mi.

Copila mea cu lungi si blonde plete?

Cu o suflare racoresti suspinu-mi,

C-un zambet faci gandirea-mi sa se-mbete.

Fa un sfarsit durerii... vin' la sanu-mi.

Poezia „Iubind în taină”, de Mihai Eminescu, a fost publicată pentru prima dată cu titlul „Sonet” în volumul antum al scriitorului, intitulat „Poesii” și apărut în anul 1883. Se cunosc mai multe variante ale textului, iar cea selectată de către Titu Maiorescu pentru publicare este chiar varianta de față.

Iubirea neîmplinită, ținută sub tăcere, reprezintă tema principală a operei. Astfel, eul liric se vede nevoit să ascundă ceea ce îl face fericit și îl împlinește spiritual. O parte esențială a vieții sale este ascunsă de lumea din jur, ceea ce provoacă tristețea și dorința de schimbare în sufletul lui. El simte că nu mai poate continua în tăcere, astfel încât își exprimă în mod sincer și direct sentimentele în fața persoanei iubite.

# data[].attributes.body
Scrisoarea 1:

·    “Luna varsă peste toate voluptoasa ei văpaie,
Ea din noaptea amintirii o vecie-ntreagă scoate
De dureri, pe care însă le simţim ca-n vis pe toate.”

Scrisoarea 2:

·        “Atunci lumea cea gândită pentru noi avea fiinţă,
Şi, din contra, cea aievea ne părea cu neputinţă.”

Scrisoare 3:

·        “O, tu nici visezi, bătrâne, câţi în cale mi s-au pus!

Toată floarea cea vestită a întregului Apus,

Tot ce stă în umbra crucii, împăraţi și regi s-adună Să dea piept cu uraganul ridicat de semilună.”

Scrisoarea 4:

·        “Azi n-ai chip în toată voia în privirea-i să te pierzi,

Cum îți vine, cum îți place pe copilă s-o desmierzi,

După gît să-i așezi brațul, gură-n gură, piept la piept,

S-o întreb! numai cu ochii: „Mă iubești tu? Spune drept!“

Scrisoarea 5:

·        “Te-ai însenina văzându-i rumenirea din obraji -
Ea cu toane, o crăiasă, iar tu tânăr ca un paj -
Şi adânc privind în ochii-i, ţi-ar părea cum că înveţi
Cum viaţa preţ să aibă şi cum moartea s-aibă preţ.”

# data[].attributes.body
Tudor - pian

# data[].attributes.body
Valacec Ioana-Stefania