# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Віталій Дрібниця

# data[].attributes.headline
Перегляньте відео та

# data[].attributes.body
Перегляньте відео та пригадайте попередні події.

# data[].attributes.attachment_link.title
(19 / 25) Країна. Історія українських земель: Львів

# data[].attributes.headline
Україна в другій половині 1919 р.

# data[].attributes.subject
Україна в другій половині 1919 р.

# data[].attributes.body
Друга половина 1919 р. характеризувалася гострою боротьбою в Україні між трьома силами: Червоною армією, білогвардійцями і військами УНР. На середину року більшу частину України контролювали більшовики. Але їхня попередня політика "воєнного комунізму" викликала обурення населення і, відповідно, позначилася на боєздатності частин Червоної армії, що перебували на фронті.

У травні 1919 р. білогвардійські війська генерала Денікіна, які контролювали Донбас, Дон, Кубань і Північний Кавказ, перейшли в рішучий наступ. Подолавши опір Південного фронту Червоної армії, вони оволоділи майже всією Лівобережною Україною і рухалися далі на Київ. У той час інші частини армії Денікіна, згідно з директивою від 25 червня 1919 р., розгортали наступ на Москву.

Одночасно на Правобережній Україні проти більшовиків розгорнули наступ частини армії УНР. Сталося це після того, як 17 липня Українська галицька армія (УГА) та керівництво ЗУНР під тиском польських військ залишили Східну Галичину і переправилися на правий берег р. Збруч. Згідно з угодою між урядами УНР і ЗУНР, УГА влилася в армію УНР для продовження спільної боротьби за незалежність України під гаслом "На Львів через Київ!". Кількість об'єднаної армії становила 80 тис. осіб, із яких 50 тис. були галичани. Об'єднана армія розгорнула наступ у двох стратегічних напрямках: на Київ та Одесу. На Київ наступали галичани, а на Одесу – частини армії УНР. Спочатку наступ розвивався успішно і вже 30 серпня галичани вступили в Київ. Одночасно з лівого берега Дніпра до Києва вступили частини Білої армії під командуванням генерала Бредова. Спроба знайти порозуміння з денікінцями не мала успіху, і українські частини змушені були відійти до Василькова. Відступ із Києва дорівнював поразці. Ця подія увійшла в історію як "Київська катастрофа". Українці втратили символ незалежної держави. До морально-психологічної поразки додалися й інші негаразди: між українською і Білою арміями розпочалися бої, тим часом польська армія оволоділа Західною Волинню і Поділлям, позбавивши українську армію тилу; армію вразила епідемія тифу та інших хвороб, у результаті чого її кількість скоротилася на 70 %.

Першою припинила збройний опір УГА, яка після сепаратних переговорів перейшла на бік денікінців. Є. Петрушевич виїхав до Відня. Директорія розпалася. Війська УНР під командуванням С. Петлюри ще деякий час чинили опір. Опинившись в оточенні, залишки української армії перейшли до партизанських методів боротьби. Генерал М. Омелянович-Павленко очолив рейд частин військ УНР, що рушили по тилах денікінських військ і Червоної армії (цей рейд увійшов в історію як перший "зимовий похід" (грудень 1919 р. – травень 1920 р.)).

С. Петлюра з найближчим оточенням у грудні 1919 р. виїхав до Варшави, де розпочав переговори з польським керівництвом про визнання УНР і спільну боротьбу з більшовиками.

Наприкінці літа 1919 р. денікінці окупували майже всю Україну і поділили на три області – Харківську, Київську та Новоросійську. На чолі кожної стояв губернатор із необмеженими повноваженнями. Політика денікінців в Україні проводилася під гаслом відновлення "Великої Росії". Український національний рух був проголошений зрадницьким і зазнавав переслідувань. Назва "Україна" була заборонена. Жорстокі репресії чекали всіх, хто запідозрювався в опозиції до режиму. У промисловості та на селі стали відроджуватися старі порядки: на підприємствах скасовувалися всі завоювання революції, на селі відновлювалося поміщицьке господарство. За допомогою каральних загонів у селян конфісковували будівлі, реманент, худобу. Згідно із законом про врожай 1919 р., селяни повинні були віддавати третину зібраного врожаю поміщикам. Також був запроваджений податок - 5 пудів зерна з кожної десятини на потреби армії. Затримки й ухиляння каралися смертю. Такі порядки призвели до вибуху народного невдоволення: страйки й повстання робітників, розгортання масового селянського руху (партизанський рух загонів Н. Махна та інших отаманів), із яким денікінці не змогли впоратися. Усі успіхи денікінців на фронтах проти більшовиків зводилися нанівець повним розвалом їхнього тилу. Зрештою, у жовтні 1919 р. Червона армія завдала контрудару по денікінцях. Після запеклих боїв їх головні сили були розгромлені (кінні корпуси Шкуро і Мамонтова) і залишки денікінців, що відступали, на початку 1920 р. закріпилися в Криму. Денікін склав із себе обов'язки головнокомандуючого. Із поразкою Денікіна частини УГА опинилися у складному становищі й у лютому 1920 р. перейшли на бік більшовиків. З'єднання одержало назву Червоної української галицької армії (ЧУГА).

Таким чином, бойові дії другої половини 1919 р. призвели до третього приходу більшовиків на Україну. Головні противники більшовиків: Армія УНР і Біла армія – були розгромлені.

# data[].attributes.attachment_link.title
Україна. Рік 1919 | Пишемо історію

# data[].attributes.attachment_link.title
Злука. День соборності України (з циклу Перемоги України)

# data[].attributes.headline
У середині травня 19

# data[].attributes.body
У середині травня 1919-го польська сторона, використовуючи армію генерала Юзефа Галлера, зуміла переламати хід подій у Галичині на свою користь. 14 травня почався польський наступ по всьому фронту. На додачу, 24 травня в спину Галицькій Армії вдарило румунське військо, яке окупувало Покуття з Коломиєю і Снятином. Галицька Армія виявилась затиснутою в "трикутнику смерти" біля Чорткова на південний сході Галичини. З північного сходу насувались поляки, альо фланги і тил армії були прикриті річками Збруч і Дністер.

Перед військово-політичним керівництвом Західної області УНР (ЗО УНР - так з 22 січня 1919-го офіційно іменувалась ЗУНР) постало питання: що робити далі? Очевидна було те, що переламати хід подій і завдати полякам вирішальної поразки не вдасться - надто нерівними були сили. З трьох варіантів дій - капітуляція, перехід за Збруч для дій спільно з військами Директорії проти більшовиків і об'єднання з більшовиками для спільних дій проти поляків - було обрано другий. Галицька Армія (ГА) почала підготовку до переходу за Збруч. На той час вона налічувала 13 тисяч багнетів і шабель та 186 гармат. Однак саме у тієї момент становище ГА трохи покращилось. Війська Директорії ліквідували більшовицьку загрозу над Збручем, румунією, затиснуті між червоною Угорщиною та більшовиками, змушені були обмежити свою активність на Покутті. Польське ж командування, вважаючи частку ГА вирішеною, перекинуло значно частину своїх військ на північ на територію Волині для дій проти більшовиків. Все це сприяло тому, що Галицька Армія в один момент перетворилась з "зацькованого зайця" у "розлюченого тигра".

Цікаво, що досі серед дослідників немає усталеної думки щодо того, хто ж був ініціатором наступальної операції, яка увійшла в історію під назвою Чортківської офензиви. Ані генерал Михайло Омелянович-Павленко, який командував ГА до 7 червня 1919-го, ані генерал Олександр Греків, який очолив Галицьку Армію з 9 червня, не були авторами ідеї цього наступу. На думку дослідника Олександра Дєдика, ідея виникла, так би мовити, знизу - на зустрічі старшин 3-ї і 7-ї бригад ГА 4 червня. Її натхненником був отаман Альфред Бізанц (виходець з німецьких колоністів, випускник Львівської школи кадетів) - запальний командир 7-ї бригади. Старшинам вдалось переконати в доцільності наступальної операції державного секретаря (міністра) військових справ ЗО УНР полковника Віктора Курмановича. Внаслідок цього близько 15 години 7 червня був підготовлений наказ про наступ з метою відбити щойно захоплений поляками Чортків.

О 16:30 7 червня над Чортковом, де лише за дві години до цього почався урочистий прийом, влаштований місцевими поляками для офіцерів польського війська, розірвалось кілька шрапнельних снарядів. Ці вибухи поставили крапку в польському наступі, початому 14 травня, а одночасно сповістили про початок Чортківської офензиви.

Наступ ГА вівся двома групами уздовж берегів ріки Серет. Ударна західна група складалась з уже згаданих 3-ї та 7-ї бригади 2-го корпусу ГА, а її лівий фланг прикривала 2-га бригада 3-го корпусу. Допоміжна східна група, яка наступала лівим берегом, складалась з підрозділів 1-ї бригади Українських Січових Стрільців (УСС) та 10-ї бригади. Командування ГА зуміло створити значно перевагу на напрямкові головного удару, де 3200 українським багнетам протистояло лише 800 польських. Ще більш разючою була перевага в артилерії - єдиній польській батареї Галицька Армія протиставила аж 18 своїх!

Першим успіхом, який коштував українцям лише кількох поранених, стало визволення ввечері 7 червня містечка Ягільниця. Звістка про успішний штурм моментально позначилась на психологічному стані бійців ГА, деморалізованих попереднім відступом. "Куди поділися втома і зневіра? Очі засвітилися, тіла виструнчені, руки судомно стискають кріса", - згадував один з учасників тих боїв. Увечері 8 червня, після запеклого бою, який тривав під зливою увесь день, українські війська визволили Чортків. Тут були здобуті великі трофеї - зокрема, захоплена польська батарея (4 150-мм гаубиці з 500 снарядами), 52 кулемети, 120 гвинтівок та 50 тисяч набоїв.

Командуванню ГА довелося йти за своїм успіхом. Спочатку М. Омелянович-Павленко розраховував відкинути поляків до річки Золота Липа, після чого укласти з ними перемир'я і скерувати Галицьку Армію проти більшовиків. Визволення ж Чорткова збадьорило українців Галичини. Громадська думка вимагала продовження наступу аж до Сяну. Приплив добровольців дозволив розпочати формування ще двох корпусів (на додачу до трьох наявних) і десяти бригад. Однак завершити цю реорганізацію не вдалось - Галицькій Армії бракувало зброї.

Успіх 8 червня був лише локальним - ГА розгромила два польських батальйони, але їй протистояло ще 24 батальйони двох польських дивізій загальною чисельністю 12,7 тисяч багнетів. Поляки намагались відбити Чортків, українська сторона теж діяла активно, і в другій половині дня 10 червня на полях між Серетом і Стрипою розгорілись зустрічні бої між підрозділами польської 4-ї піхотної дивізії та 2-го і 3-го корпусів Галицької Армії. Вранці наступного дня польське командування так оцінювало ситуацію: "...частина наших підрозділів зазнала значних втрат і поспіхом відступає на лінію Стрипи, проте можливість утримання її викликає великі сумніви". Побоювання справдились - о 10:30 11 червня українці відбили Бучач, а згодом відкинули 4-ту дивізію з лінії Стрипи. Внаслідок цього у бойових порядках польського Галицько-Волинського фронту вінік розрив. А увечері 12 червня успіх українських військ розвинув 1-й корпус - його частини після сповнених драматизму боїв визволили Теребовлю. О. Дєдик так характеризує наслідки цих переможних боїв: "Вояки усіх трьох корпусів ГА відчули смак перемог, скинувши зі своїх плечей тягар минулих поразок".

Перші успіхи витворили ГА під Чортковом, Бучачем і Теребовлею вигідні умови для розвитку наступу. Постало питання: якою ж має бути мета цього наступу? Зрозуміло, найпривабливішою політічною ціллю було визволення столиці ЗОУНР - Львова. Однак генерал Греків чудово усвідомлював, що навіть якби вдалося здобути Львів, то утримати його Галицька Армія ресурсів не мала. Тому удар на Львів мав лише ввести в оману польське командування. Основні ж дії малі вестися південніше. Галицька Армія, форсувавши Дністер, мала вийти до кордону з дружньою Чехословаччиною. Це створило б добру базу для отримання боєприпасів, продовольства та інших предметів постачання, необхідних для продовження збройної боротьби. До того ж, це означало оволодіння стратегічно важливим районом Дрогобицьких нафтопромислів.

Розвиваючи наступ, 15 червня українські війська визволили Тернопіль. Однак завдати вирішальної поразки полякам не вдалось - їхні Комбінована і 5-та піхотна дивізії спромоглися вийти з-під загрози. Певною втіхою стали багатющі трофеї, здобуті у цьому місті: 3000 гвинтівок, якими негайно озброїли добровольців, що напливали звідусіль, 15 вагонів гарматних снарядів та багато іншого майна. До того ж, визволення Тернополя означало ліквідацію загрози північному флангові ГА. Тепер вона не мусіла наступати у двох розбіжних напрямах, а усі три її корпуси рухались на захід.

Упродовж 14-21 червня тривала битва під Бережанами, в якій семи бригад 1-го і 3-го корпусів Галицької Армії протистояли значні польські сили, у тому числі свіжа дивізія генерала Желіговського, яка прибула з Румунії. Зрештою, намагаючись уникнути оточення, польські війська в ніч з 20 на 21 червня залишили Бережани. Збагнувши реальність перспективи втратити Львів, польське командування почало укріплювати підступи до міста, а також перекидати резерви, які теж зосереджувались в районі Львова. Таким чином, задум генерала Грекова спрацював: противник був введений в оману щодо напрямку головного удару, залишаючи осторонь ключовий для ГА напрямок Миколаїв - Стрий.

23 червня до Львова прибув очільник Польської держави Юзеф Пілсудський. Його поява позитивно вплинула на бойовий дух польських жовнірів. До того ж, 25 червня глави урядів держав Антанти під приводом боротьби проти "більшовицьких банд" дали дозвіл Польщі на бойові дії в Галичині аж до ріки Збруч.

Це розв'язків язувало руки польському командуванню у справі використання проти ГА з'єднання єднань, сформованих і озброєних за допомогою Антанти. Однак українці продовжували наступати. 1-ї і 2-й корпуси ГА, відповідно до отриманих наказів, малі відкинути противника від шосе Перемишляни-Рогатин і відкрити собі зручний шлях до Дністра. 3-й корпус продовжував наступ до переправ у Миколаєві.

23-24 червня найбільш успішно розвивались подїї на південний фланзі, в районі Рогатина, де 2-га, 8-ма і 11-та бригади ГА збили супротивника з позицій на річці Гнила Липа і вийшли на рубіж ріки Свірж. Однак 25 червня на фронті настало затишшя. Галицька Армія дедалі гостріше відчувала нестачу боєприпасів - вже під час битви за Бережани стрільцям годиною доводилося йти в наступ, маючи лише по 10-20 набоїв. Поляки ж безперервно підтягували резерви. Після прибуття з-під німецького кордону 6-ї дивізії стрільців та деяких інших частин їхній Галицько-Волинський фронт налічував 38,6 тисяч багнетів, у Галицькій Армії їх було удвічі менше - лише 18 тисяч. Не такою значною була перевага поляків у кулеметах (797 проти 500) і гарматах (207 проти 177), однак, на відміну від ГА, вони не відчували браку набоїв. Вирішальним днем для долі Чортківської офензиви стало 28 червня. Обидві сторони на цей день планували наступальні дії, які вилились у цілу низку зустрічних боїв. На переважній більшості ділянок ініціативу захопили поляки. Це означало кінець українського наступу. Галицька Армія почала відходити до Збруча. Тривалі Бої ще понад два тижню, але частка війни за Галичину була вже вирішеною - і не вирішеною на користь українців...

Яке ж значення мала Чортківська офензива і яке місце вона повинна займати у нашій воєнній історії? Наведемо слова польського дослідника Міхала Клімецького: "Переможний, хоча порівняно короткий, марш Галицької Армії на захід мав натомість величезне значення для процесу формування української нації. Чортківська офензива з її блискучими успіхами створила новий, привабливий для українського суспільства образ жовніра УГА. Без цього війна 1918-1919 рр. перейшла би до історії українського війська лише як пасмо наступальних і оборонних операцій, позбавлених блиску великих перемог".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Національний Корпус

# data[].attributes.attachment_link.title
Чортківська офензива – найуспішніша наступальна операція Української Галицької армії

# data[].attributes.headline
ДРУГА ВІЙНА РАДЯНСЬКОЇ РОСІЇ ПРОТИ УНР. ВСТАНОВЛЕННЯ в УКРАЇНІ БІЛЬШОВИЦЬКОГО РЕЖИМУ (грудень 1918 – червень 1919 рр.)

# data[].attributes.subject
ДРУГА ВІЙНА РАДЯНСЬКОЇ РОСІЇ ПРОТИ УНР. ВСТАНОВЛЕННЯ в УКРАЇНІ БІЛЬШОВИЦЬКОГО РЕЖИМУ (грудень 1918 – червень 1919 рр.)

# data[].attributes.body
13 грудня 1918 р. П. Скоропадський зрікся влади i виїхав до Німеччини. УНР було офіційно відновлено. 14 грудня воєнні частини Директорії вступили до Києва.

Диктатура Директорiї призвела до кризи влади. Поміж її членів існувала розбіжність думок щодо напрямків найближчої політики. Діяльність цього органу паралізувалася також особистим суперництвом Винниченка i Петлюри. 11 лютого (за іншими даними 10 лютого) 1919 р. В. Винниченко подав у відставку і С. Петлюра став одноосібним носієм верховної влади в державі.

На відміну від помiрковано-консервативного гетьманського режиму Директорiя УНР була радикальним урядом соціалістичного спрямування, що визначило її внутрішню та зовнішню політику.

Директорiя не змогла навести порядок i налагодити ефективне управління країною. Селянська стихія, розбурхана антигетьманським повстанням, почала швидко перероджуватися в руйнівну анархію. Директорія поступово втрачала контроль над територією, де владу перебрали місцеві отамани. Українська армія розпадалася на партизанські загони, які воювали тільки поблизу своїх осель, а коли складалися несприятливі умови – розпорошувалися без бою, прихоплюючи зі собою зброю. Так, якщо під час падіння гетьманського режиму в середині грудня 1918 р. Директорія мала 100-тисячну армію, то наприкінці січня 1919 р., перед здачею Києва, – приблизно 21-тисячну. Отамани вдавалися до самоуправства, організовували єврейські погроми. Центральна влада неспроможна була спинити анархію. Ситуація ще більше ускладнилася через висадку в листопаді 1918 р. на півдні України військ Антанти, в основному французьких. Своє пряме завдання – взяти під контроль території, які залишали армії німецького блоку,– підрозділи Антанти повністю не виконали. Проте вони підтримали в Україні великодержавну російську білогвардійську контрреволюцію і стали причиною подальшого поглиблення розколу всередині Директорії.

Серед членів Директорії не було єдності: одні виступали за союз із більшовиками (В. Винниченко, В. Чехівський, М. Шаповал), інші – за союз з Антантою проти більшовиків (С. Петлюра).

Доля Директорiї вирішувалася насамперед на радянсько-українському фронті (друга війна радянської Росiї проти УНР – кінець 1918 р. і початок 1919 р.). Із січня 1919 р. війська Директорiї залишили Харкiв, який став столицею радянської України. Протягом трьох тижнів було розгромлено Лівобережне угруповання армій УНР. Воєнні дії перекинулися на Правобережжя. 5 лютого більшовики ввійшли у Київ. Із захопленням 19 березня 1919 р. Жмеринки Український фронт розділився на два фронти: Пiвденно-Захiдний та Пiвнiчно-Захiдний.

Провівши в армії реформу, позбувшись напівпартизанщини, С. Петлюрі вдалося дещо стабілізувати становище на фронтi й на початку червня 1919 р. закріпитися на лінії Старокостянтинiв – Проскурів – Кам’янець-Подільськ. Над рештою території України (крім західних областей) встановився радянський контроль.

Формування державних інститутів розпочалося зі створення Тимчасового робітничо-селянського уряду України, який пізніше було перейменовано в Раду народних комісарів (РНК) України. Очолив його авторитетний більшовик, професійний революціонер, болгарин за національністю Х. Раковський, присланий із Москви. Більшість членів уряду складали росіяни та євреї, українців серед вищих чиновників було дуже мало.

Радянська влада в Україні будувалася відповідно до зразків, що утвердилися в радянській Росії. 6 січня 1919 р. назва, якою радянська влада прикривалася в 1918 р. – Українська Народна Республіка, була скасована. Відтепер і до прийняття Конституції 1937 р. офіційною назвою держави стала Українська Соціалістична Радянська Республіка (УСРР, після 1937 – УРСР). Вищим органом державної влади визнавався Всеукраїнський з’їзд Рад, у період між з’їздами – Всеукраїнський Центральний Виконавчий Комітет (ВУЦВК). На місцях влада належала місцевим радам. 10 березня 1919 р. Третій з’їзд Рад ухвалив Конституцію УСРР і тим самим узаконив в Україні радянську владу.

Ця Конституція закріплювала диктатуру пролетаріату, скасовувала приватну власність і позбавляла експлуататорські класи виборчих прав. Пролетарський характер держави закріплювала непропорційна система виборів депутатів.

У процесі становлення радянської влади здійснювалися спроби від’єднати од України Донецько-Криворізький край і Крим. Якщо перший залишився у складі республіки, то в Криму була створена Кримська Радянська Соціалістична Республіка.

Сутність політичного курсу більшовиків полягала в прискореній руйнації існуючої в Україні економічної системи, що ґрунтувалася на товарно-грошових відносинах, і заміні її прямим товарообміном, здійснення якого покладалося на державних чиновників. Така політика дістала назву «воєнного комунізму» і була доказом можливості негайної заміни капіталізму соціалізмом.

Запровадження в Україні «воєнного комунізму» супроводжувалося різким обмеженням її суверенітету:

1. КП(б)У, профспілки, Комуністична спілка робітничої молоді України фактично були філіями відповідних російських організацій і керувалися з Москви;

2. – РНК України, УРНГ діяли під безпосереднім керівництвом РНК та ВРНГ РСФРР;

3. – у травні–червні 1919 р. створено військово-політичний союз радянських республік; об’єднанню під керівництвом вищих державних органів Російської Федерації підлягали: військова організація і військове командування народного господарства, залізниці, фінанси; 4 червня ліквідовано Український фронт, а з підрозділів, що входили до його складу, утворили три армії.

Політика більшовиків в Україні в 1919 р. справила гнітюче враження на населення республіки, викликала невдоволення у середовищі селянства, інтелігенції та робітників. Проти більшовицької влади почав підніматися могутній селянський повстанський рух. Найнебезпечнішим для більшовиків було повстання під проводом М. Григор`єва.

# data[].attributes.attachment_link.title
Друга більшовицько-українська війна, 100 років

# data[].attributes.headline
Ключові події 

# data[].attributes.subject
Ключові події 

# data[].attributes.body
18 жовтня 1918 року – створення у Львові  Української Національної Ради, представницького зібрання західноукраїнських земель;

1 листопада 1918 року – «Листопадовий зрив», українське повстання у Львові, внаслідок якого проголошено українську владу;

3 листопада 1918 року – рішення Буковинського віче у Чернівцях про приєднання краю до ЗУНР;

9 листопада 1918 року – створення Державного Секретаріату, уряду ЗУНР;

11 листопада 1918 року – захоплення м. Чернівці румунськими військами;

13 листопада 1918 року – затвердження «Тимчасового основного закону про державну самостійність українських земель бувшої австро-угорської монархії».

13 листопада 1918 року – ухвалення закону про організацію війська, з 17 листопада – Українська Галицька Армія;

листопад 1918 року – окупація польськими військами Лемківщини, Посяння, Холмщини й Підляшшя;

3 січня 1919 року – ухвала УНРади ЗУНР Акта Злуки з УНР.

7 червня 1919 року – початок наступальної військової операції Української Галицької Армії «Чортківська офензива»;

14 березня 1923 року Рада послів Антанти визнала західноукраїнські землі за Польщею з вимогою надання автономії.
Короткий опис подій.
У жовтні 1918 р. Австро-Угорщина капітулювала, вийшла з війни і розпалася як держава. На західноукраїнських землях розгорнулися процеси державотворення.

18 жовтня 1918 р. у Львові українські діячі ( парламентарі та представники від політичних партій ) утворили Українську Національну раду, яка прагнула виключно мирним шляхом об’єднати західноукраїнські землі в єдину державу. Але на Східну Галичину заявили претензії поляки, які в цей час відбудовували власну державу і теж хотіли перебрати владу. Але несподівано для поляків 1 листопада 1918 р. українські війська зайняли Львів. Владу перебрала Українська Національна рада. 9 листопада 1918 р. було сформовано уряд – Державний Секретаріат на чолі з Костем Левицьким.

13 листопада 1918 р. було проголошено Західноукраїнську Народну Республіку ( ЗУНР ), її президентом обрали Є. Петрушевича. За короткий час існування ЗУНР було створено ефективний апарат управління, розгорнулася активна державотворча робота, було заявлено про визнання прав національних меншин. 14 квітня 1919 р. було ухвалено земельний закон, який визначив основи аграрної реформи. Було заявлено про ліквідацію великого землеволодіння і розподіл землі серед безземельних, але після війни. Багато робилося для розвитку системи народної освіти. Особливого значення набули питання про об’єднання всіх українських земель в єдину державу.

1 грудня 1918 р. у Фастові уряд ЗУНР і Директорія уклали попередній договір про об’єднання УНР і ЗУНР. 3 січня 1919 р. у Станіславі УНРада урочисто це підтвердила. 22 січня 1919 р. у Києві було проголошено Акт Злуки УНР і ЗУНР, за яким вперше була реалізована ідея соборності українських земель. ЗУНР зберігала повну автономію.

Актуальним було питання про утворення армії ЗУНР, яка дістала назву Українська Галицька армія і на весну 1919 р. налічувала до 100 тисяч чоловік. Вже 1 листопада 1918 р. у Львові почалися бої між польськими і українськими військами. Через три тижні українці залишили Львів, поляки зайняли частину Галичини. Визначилася смуга фронту, впродовж якої велися запеклі бої. З листопада 1918 по липень 1919 рр. тривала українсько-польська війна, весь час існування ЗУНР. До весни 1919 р. перевага була на боці УГА, але помилки і відсутність досвідчених кадрів не дали скористатися цим. Бойові дії велися з перемінним успіхом. Перелом стався навесні 1919 р. У квітні 1919 р. до Галичини з Франції прибула армія генерала Галлера. Співвідношення сил різко змінилося. УГА змушена була відступати до Збруча, східного кордону ЗУНР.

На травень – червень 1919 р. становище ЗУНР стало майже катастрофічним. ЗУНР перебувала у міжнародній ізоляції, бо країни Антанти підтримували Польщу. 25 червня 1919 р. вони визнали її право на окупацію Східної Галичини, але доля її визначилася пізніше. За таких умов керівництво ЗУНР пішло на рішучі дії. Є. Петрушевича визнали диктатором, передавши йому виконавчу, законодавчу і контрольну владу. 7 – 28 червня 1919 р. УГА здійснила наступальну операцію проти поляків, яка дістала назву Чортківська офензива. 25 тисяч бійців УГА про-рвали фронт і примусили відступати 100 тисяч поляків. Патріотичне піднесення покликало десятки тисяч добровольців, але не вистачало спорядження і боєприпасів. Не маючи надійної бази, тилів, резервів, наступ УГА захлинувся. Наприкінці червня 1919 р. поляки перейшли в контрнаступ. 16 –18 липня 1919 р. УГА перейшла Збруч і польські війська повністю окупували територію ЗУНР. ЗУНР припинила існування, хоча її державні інститути продовжували діяти в еміграції до 1923 р.
ЗАКРІПЛЕННЯ НОВИХ ЗНАНЬ, УМІНЬ ТА НАВИЧОК

Фронтальне опитування

1) Що таке «Листопадовий зрив»?

2) Коли було проголошено створення ЗУНР? На які території вона претендувала?

3) Як називалися збройні сили ЗУНР?

4) Коли було проголошено Акт злуки УНР та ЗУНР?

5) Як розвивалися події україно-польської війни 1918—1919 рр.?

6) Які держави поділили між собою західноукраїнські землі?

ПІДСУМКИ УРОКУ

ЗУНР стала яскравою сторінкою історії України. ЗУНР своїм існуванням показала незламну волю українського народу до незалежності у власній соборній державі.

У ЗУНР удалося уникнути радикальних перегинів у соціально-економічній політиці. На першому місці стояло завдання національного державного будівництва. Своєчасне здійснення соціально-економічних перетворень забезпечувало авторитет ЗУНР в українського населення. Належна увага приділялася створенню боєздатної національної армії.

ЗУНР засвідчила прагнення українського населення до незалежності та створення соборної Української держави.

ДОМАШНЄ ЗАВДАННЯ

1) Опрацюйте відповідний матеріал підручника.

2) Заповніть таблицю «Характеристика ЗУНР та УНР», порівнявши ці держави за такими критеріями: система влади; армія; розв'язання аграрного питання; розв'язання робітничого та соціального питання; зовнішня політика.

3) Підготуйте реферат за однією з тем: «Листопадовий зрив», «Українська галицька армія», «Чортківська офензива», «Є. Петрушевич — президент і диктатор ЗУНР» (кільком учням).

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗУНР. Коротка історія Західноукраїнська Народна Республіка.Коротко.ЗУНР ЗНО

# data[].attributes.headline
Код від вчителя на виконання тесту 

# data[].attributes.subject
Код від вчителя на виконання тесту 

# data[].attributes.body
4080825

# data[].attributes.attachment_link.title
Приєднатися для виконання тесту на сайті "На Урок" (join.naurok.ua)

# data[].attributes.attachment_link.description
✅ Виконання тесту join.naurok.ua. Приєднатися за кодом наданим вчителем для виконання домашнього завдання або тесту у реальному часі. Тести "На Урок".

# data[].attributes.headline
Ключові поді

# data[].attributes.body
Ключові події

14 листопада 1918 року – створення Директорії Української Народної Республіки;

14 грудня 1918 року – відновлення Української Народної Республіки;

22 січня 1919 року – проголошення Акта Злуки Української Народної Республіки і Західноукраїнської Народної Республіки;

23-28 січня 1919 року – засідання Трудового конгресу України, вищого тимчасового законодавчого органу Української Народної Республіки у період Директорії УНР;

квітень 1919 року – розгортання українського антибільшовицького повстанського руху;

11 серпня 1919 року – початок походу українських армій на Київ-Одесу;

6 грудня 1919 року – початок Першого Зимового походу Армії УНР;

21 квітня 1920 року – підписання Варшавського мирного договору між УНР і Польщею;

5 травня 1920 року – проголошення Всеукраїнською православною Церковною радою автокефалії Української православної церкви;

7 травня 1920 року – вступ до Києва об’єднаних польсько-українських військ, звільнення міста від більшовиків;

29 серпня 1920 року – героїчна оборона Замостя, де відзначилися вояки VI січової стрілецької дивізії під командуванням Марка Безручка;

вересень 1920 року – початок творення Української військової організації;

10 листопада 1920 року – відступ Армії УНР за р. Збруч, остаточна окупація більшовиками центральної та східної України;

9 січня 1921 року – створення Ради Республіки Державного центру УНР на еміграції;

21 листопада 1921 року – розстріл вояків Армії УНР біля с. Базар Житомирської області, завершення Другого Зимового походу Армії УНР.

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Скоропадський. Українська Держава гетьмана Павла Скоропадського Історія України 10 клас

# data[].attributes.headline
Ключові події                          14 листопада 1918 року – створення Директорії Української Народної Республіки;14 грудня 1918 року – відновлення Української Народної Республіки;22 січня 1919 року – проголошення Акта Злуки Української Народної Республіки і Західноукраїнської Народної Республіки;23-28 січня 1919 року – засідання Трудового конгресу України, вищого тимчасового законодавчого органу Української Народної Республіки у період Директорії УНР;квітень 1919 року – розгортання українського антибільшовицького повстанського руху;11 серпня 1919 року – початок походу українських армій на Київ-Одесу;6 грудня 1919 року – початок Першого Зимового походу Армії УНР;21 квітня 1920 року – підписання Варшавського мирного договору між УНР і Польщею;5 травня 1920 року – проголошення Всеукраїнською православною Церковною радою автокефалії Української православної церкви;7 травня 1920 року – вступ до Києва об’єднаних польсько-українських військ, звільнення міста від більшовиків;29 серпня 1920 року – героїчна оборона Замостя, де відзначилися вояки VI січової стрілецької дивізії під командуванням Марка Безручка;вересень 1920 року – початок творення Української військової організації;10 листопада 1920 року – відступ Армії УНР за р. Збруч, остаточна окупація більшовиками центральної та східної України;9 січня 1921 року – створення Ради Республіки Державного центру УНР на еміграції;21 листопада 1921 року – розстріл вояків Армії УНР біля с. Базар Житомирської області, завершення Другого Зимового походу Армії УНР.

# data[].attributes.subject
Ключові події                          14 листопада 1918 року – створення Директорії Української Народної Республіки;14 грудня 1918 року – відновлення Української Народної Республіки;22 січня 1919 року – проголошення Акта Злуки Української Народної Республіки і Західноукраїнської Народної Республіки;23-28 січня 1919 року – засідання Трудового конгресу України, вищого тимчасового законодавчого органу Української Народної Республіки у період Директорії УНР;квітень 1919 року – розгортання українського антибільшовицького повстанського руху;11 серпня 1919 року – початок походу українських армій на Київ-Одесу;6 грудня 1919 року – початок Першого Зимового походу Армії УНР;21 квітня 1920 року – підписання Варшавського мирного договору між УНР і Польщею;5 травня 1920 року – проголошення Всеукраїнською православною Церковною радою автокефалії Української православної церкви;7 травня 1920 року – вступ до Києва об’єднаних польсько-українських військ, звільнення міста від більшовиків;29 серпня 1920 року – героїчна оборона Замостя, де відзначилися вояки VI січової стрілецької дивізії під командуванням Марка Безручка;вересень 1920 року – початок творення Української військової організації;10 листопада 1920 року – відступ Армії УНР за р. Збруч, остаточна окупація більшовиками центральної та східної України;9 січня 1921 року – створення Ради Республіки Державного центру УНР на еміграції;21 листопада 1921 року – розстріл вояків Армії УНР біля с. Базар Житомирської області, завершення Другого Зимового походу Армії УНР.

# data[].attributes.body
https://naurok.com.ua/test/ukra-nska-derzhava-pavla-skoropadskogo-28902.html

# data[].attributes.attachment_link.title
Падіння Скоропадського та створення Директорії УНР | Машина часу

# data[].attributes.headline
Перегляньте презентацію 

# data[].attributes.subject
Перегляньте презентацію 

# data[].attributes.headline
Державне буд

# data[].attributes.body
Державне будівництво за доби гетьманату

(...) це була доба організації Української Держави не "кустарними"
способами, як було до того часу, а методами державними (...)
         Д.Дорошенко "Мої спомини про недавнє минуле" (1914-1920)

З моменту приходу до влади Скоропадського, розпочинається новий період в історії української державності. На зміну республіканській соціалістичній демократії Центральної ради прийшла форма правління, близька до монархічної. На перший погляд таке реформування було соціальним регресом, оскільки республіканська форма правління вважається більш прогресивною в порівнянні з монархічною. Але в даному випадку цей політичний переворот “витяг з надр історії оту загублену нитку політичного розвитку українського суспільства, яка була штучно обірвана російським самодержавством” (Р. Іванченко). Українському народу близьким був спомин про козацьку державу і своїх гетьманів. Та сутність гетьманату не завжди збігалася з сутністю монархії.

“Форма правління, яку було запроваджено за П. Скоропадського, можна вважати за перехідну до президентської республіки. Викликають заперечення висновки тих авторів, які вважають, що відбулося повернення до монархії” (П.Музиченко). В заяві Ради Міністрів Української держави від 10 травня 1918 року підкреслювалося: “Гетьман не думає стати самодержцем. Назва Гетьман, це втілення в історичній національно-українській формі ідеї незалежності і вільної України”.

Ідея короткочасної сильної влади знайшла відображення в “Законах про тимчасовий державний устрій України” від 29 квітня. Замість назви держави “Українська Народна Республіка” було встановленого ” Українська держава”. Повноваження Гетьмана були визначені в  розділі “Про Гетьманську владу”:

вся повнота законодавчої та виконавчої влади належить Гетьману;

Гетьман виступає як “найвищий керівничий всіх зносин Української держави з закордонними державами” і “верховний воєвода української армії і флоту”;

Гетьман стверджує закони, і без його санкції жоден закон не може мати сили;

до прав Гетьмана належать: призначення голови уряду; затвердження за поданням гоови Ради Міністрів та членів її Кабінету; розпуск Кабінету Міністрів у повному його складі тощо.

Уряд Української Держави. Рада Міністрів, або гетьманський уряд, здійснювала координацію і організацію діяльності центральних органів управління. її очолював Отаман-Міністр, якого через деякий час перейменували в Голову Ради Міністрів. При Раді Міністрів було створено Генеральну канцелярію на чолі з Генеральним секретарем (згодом державним секретарем).

Гетьман з прем’єр-міністром Ф.Лизогубом та офіцерами. В центрі ад’ютант О.Сахно-Устимович. Київ, 1918 р

Гетьманський уряд був сформований на професійній основі. До нього Скоропадський намагався включити фахівців, які добре знали свою справу і готові були служити Україні, хоча це було не легко з огляду на те, що більшість українських діячів надавала перевагу співпраці з більшовиками, ніж з “реакційним проросійським” урядом. Не зважаючи на це, Скоропадському вдалося залучити до співпраці чимало визначних українських діячів, серед них Ф.Лизогуб, В.Дорошенко, В.Липинський, Д.Донцов, Д.Дорошенко, М.Василенко та ін.

До Ради Міністрів входили такі міністерства: внутрішніх справ, народної освіти, фінансів, торгівлі й промисловості, харчових справ, земельних справ, судових справ, закордонних та військових справ. Згодом було створене міністерство народного здоров’я і міністерство сповідань, яке займалося релігійними проблемами. При уряді існувала посада генерального контролера. Міністерства поділялися на департаменти і управління. Наприклад, до складу Міністерства народної освіти входили департаменти вищої, середньої, нижчої та професійної освіти; Міністерства сповідань—департаменти православної Церкви, інослов’янських та іновірних сповідань, духовної просвіти; Міністерства внутрішніх справ —департаменти міського самоврядування, державної варти (міліції), страхування і біженців та Головне управління військового обов’язку і управління у справах преси. Законом від 25 червня 1918 р. Міністерство народної освіти було перейменовано в Міністерство народної освіти та мистецтва, а в ньому утворено Головне управління мистецтв і національної культури.

25 травня 1918 року приймається “Положення про Малу Раду Міністрів”. Вона формувалася із заступників міністрів і розглядала організаційні питання і “ті законодавчі і адміністративні пропозиції окремих міністрів, що в силу їх нескладності не потребували взаємної згоди відомств у письмовій формі”.

Державна символіка:

символом гетьманської влади став старовинний козацький герб “козак з мушкетом”;

Герб Української Держави

17 травня гетьман затвердив тризуб атрибутом військового одягу;

державна печатка була виконана Г.Набутом і поєднувала “козака з мушкетом” і тризуб;

затверджено новий опис прапора Української держави. Ним стало полотнище з синьої та жовтої горизонтальних смуг. Проте було змінено порядок  розташування смуг (до Скоропадського синя смуга містилася знизу, жовта – угорі).

Місцеве управління. По встановленю нового режиму місцеві органи, сформовані Центральною радою були розпущені, натомість,  поновлювалися колишні назви. Було поновлено, існуючий ще за царизму, адміністративно-територіальний поділ на губернії, повіти, волості. Місцеві адміністрації очолили старости, яким належала вся повнота влади на місцях. Законом про вибори до земств від 5 вересня 1918 р. відновлюється діяльність земських установ. Хоча органи місцевого самоврядування і отримали колишні назви, їх склад не завжди лояльно відносився до політики Гетьмана. Модель місцевого самоврядування була аналогічна тій, що діяла раніше в Російській імперії. Законом від 1 серпня 1918 р. створюється Управління столичного Отамана. Подібне Управління міського Отамана діяло в Одесі. 29 червня  приймається закон, який надає губернським старостам право розпуску таких органів самоврядування, як земські збори і управи, міські думи. На підставі цього Закону були розпушені Одеська і Катеринославська міські думи.

Закон “Про зміну, доповнення та скасування діючих узаконень про волосні, повітові і губерніальні установи по управлінню сільськими місцевостями” від 30 листопада 1918 р. поновив інститут земських начальників і створив повітові та губернські ради в сільських справах.

Всю систему місцевої адміністрації очолювало Міністерство внутрішніх справ.

Виборче право. Восени 1918 р. було прийнято закон про правила проведення виборів до національних земств і міських дум. Активне виборче право надавалося особам усіх національностей і віросповідань, але лише з 25 років, якщо вони на 1 липня 1918 р. проживали в повіті не менше одного року, мають постійну оселю або володіють будь-яким майном. Обмеження встановлювалися лише для жінок. До виборів Допускалися лише ті, хто володів протягом року майном, що обкладалося земським збором.

Судова влада. Улипні 1918 р. Рада Міністрів ухвалила закон про судові палати та апеляційні суди. Згідно з законопроектом в Українській державі діяло три судові палати: Київська, Одеська, Харківська. Було проведено реформування Генерального суду. Замість нього утворено Державний сенат, який складався з адміністративного генерального суду, цивільного і генерального суду  та Загального зібрання сенату. Його президентом призначено М.Василенка. Діяли також військові суди. Вони розглядали справи тих, хто звинувачувався у збройному опорі владі, у нападі на військовослужбовців під час виконання ними своїх службових обов?язків.

Правова система. При створенні правової системи гетьманська адміністрація пішла шляхом рецепції тих нормативних актів колишніх режимів, які не суперечили соціально-економічним і політичним інтересам Української держави. Так, 16 травня  Міністерство праці розповсюдило циркуляр “Про закони, циркуляри і розпорядження Російського уряду і Центральної ради”, за якими всі акти трудового законодавства, “якщо вони не скасовані Урядом Української Держави”, зберігають свою чинність.

Від самого початку своєї діяльності, гетьманська адміністрація встановила правові основи законотворчого процесу. В “Законах про тимчасовий державний устрій України” підкреслювалося, що прийнятий закон вступає в силу “від часу, призначеного для того в самім законі”, а скасувати закон можна було тільки силою іншого закону. Право готувати законопроекти отримували відповідні міністерства. Законопроект передавався на обговорення до Ради Міністрів, а отримував чинність після затвердження Гетьманом.

2 червня 1918 р. приймається Закон “Про порядок складання законопроектів, внесення їх до Ради Міністрів, обговорення, затвердження їх та про форму і порядок оголошення законів”. Закон встановлював компетенцію Ради Міністрів в процесі законотворчості. Керівництво цим процесом покладалося на Державну канцелярію і на Державного секретаря, який особисто подавав законопроекти до Ради Міністрів.

Основи конституційного права знайшли відображення в “Законах про тимчасовий державний устрій України”, якими визначалася форма правління, система органів влади та управління.

2 липня 1918 р. гетьман затверджує Закон про громадянство Української держави. Під українським громадянством розумілася “державно-правова приналежність людини до Української держави, що надає права й обов’язки українського громадянина” (ст. І). Закон забороняв подвійне громадянство (ст. 2). Приналежність до громадянства визначалась “нульовим варіантом”, за яким “усі російські піддані, що перебувають на Україні під час видання цього закону, визначаються громадянами Української держави” (ст. 4). На вибір громадянства відводився один рік (ст. 5). Закон встановлював умови, за яких набувалось українське громадянство (ст. 8,9,10,11). Прохання про надання громадянства розглядав адміністраційний відділ окружного суду, постанову якого можна було оскаржити в Генеральний адміністраційний суд (ст. 13,14). Кожний прийнятий в українське громадянство приносив присягу на вірність Українській державі (ст. 16). Текст присяги додавався до Закону:

"Обіцяю та заприсягаюсь бути завжди вірним Українській Державі як
своїй Батьківщині, охороняючи інтереси Держави і всіма силами
допомагаючи її славі та розцвіту, не жалкуючи для цього і свого
життя.Обіцяю та присягаюсь не визнавати другої Батьківщини, крім
Української держави, щиро виконувати всі обов'язки громадянина і
коритися її правительству і всім поставленим від нього властям,
завжди маючи на думці, що добро та розцвіт моєї Батьківщини мусить
бути для мене вище моїх особистих рахунків"

Внутрішня політика.У своїй внутрішній політиці Скоропадський відмовився від соціалістичних ідей Центральної Ради. У промисловості було ліквідовано робочий контроль на виробництві, встановлювався 12-годиний робочий день (замість 8-годинного), дозволив локаути, були обмежені демократичні права і свободи. Проводилася політика переслідувань більшовиків, представників інших лівих партій,  анархістів. Під жорстку цезуру потрапили газети, заборонялося проведення зборів, мітингів, маніфестацій.

Абсолютно протилежним до політики попередникі було ставлення до приватної власності. Курс внутрішньої політики  Скоропадського відбивали положення «Грамоти до всього українського народу»: «Права приватної власності як фундаменту культури й цивілізації відновлюються повною мірою, всі розпорядження колишнього українського уряду, так само як і Тимчасового російського уряду скасовуються і анулюються… На фінансовому та економічному полі відновлюється повна свобода торгівлі і відкривається широкий простір приватного підприємництва і ініціативи…»

Відповідно до головного пріоритету у внутрішній політиці – земельного питання – у липні 1918 р. був розроблений «Проект загальних основ земельної реформи», що викликав різкий протест більшості селян і невдоволення великих землевласників. з Кінцевим завданням реформи було подрібнення великих маєтків і передача їх землі у власність хліборобів. Передбачалось, що земля передається хліборобському населенню, але в кількості не більше 25 дес. в одні руки. Поміщикам надається право продати всю землю Державному банкові для утворення земельного фонду держави. Гетьман виступав за створення в Україні широкого прошарку заможних селян-власників, які могли б взяти на себе виробництво товарного зерна та іншої сільськогосподарської продукції.

Купюра в 1000 гривень часів гетьманату

У липні 1918 р. Рада міністрів затвердила тимчасовий закон “Про засоби боротьби з розрухою сільського господарства”. Губернським земельним комісіям надавалося право видавати обов’язкові постанови про примусове використання живого і мертвого інвентаря тих власників, які не повністю використовували його у власних господарствах, для роботи в інших господарствах, а також для перевезень, шо мали державне значення. Фактично селяни разом з кіньми та іншим реманентом віддавалися у розпорядження поміщиків, які вирощували хліб для постачання Центральних держав. За цим законом організатори страйків на польових роботах підлягали ув’язненню на строк до одного року.

Збройні сили Української Держави. Значні зусилля Гетьман спрямував на формування війська. Планувалося створити 8 військових корпусів і 5 кінних дивізій. Загальна чисельність армії в мирний час мала становити 310 тис. осіб. Перший набір новобранців планувався на листопад 1918 р., але за наполяганням німецького командування був перенесений на березень 1919р.

В Українській Державі крім Військового міністерства, в якому діяли Головне артилерійське, Головне інтендантське і Головне інженерне управління, було створено Генеральний штаб.

Законодавча база військового будівництва складалась з кількох актів, зокрема “Закону про загальний військовий обов’язок” від 24 липня 1918 р. (строк служби у піхоті – 2 р., а у кінноті і артилерії – 3 р.), Закону “Про політично-правове становище службовців військового відомства” від 1 серпня 1918 р., який позбавляв їх активного і пасивного виборчого права і права входити до складу будь-яких спілок, товариств, партій, рад, комітетів та інших організацій, що мають політичний характер.

Створювалися спеціальні школи для підготовки військових спеціалістів: Військова Академія, 4 кадетські школи: 2 військових школи старшин для піхоти та по одній для кінноти, артилерії і технічної служби. Мобілізація мала розпочатися в жовтні 1918 р. Тоді ж, у жовтні, Гетьман своїм Універсалом відновив козацтво як окремий стан, але створити козацькі формування не встиг. Загальна чисельність національних військових сил не перевищувала 65 тис. багнетів і шабель.

Спочатку ініціатива створення націального війська наштовхнулася на протидію німецького командування. Окупантам було вигідно, отримувати від України платню за послуги німецького та австро-угорського війська. Побоюючись опору німці спочатку роззброїли українські військові частини, що раніше перебували в розпорядженні Центральної Ради, але потім погодилися на їх переформування гетьманським урядом.

В липні —жовтні в Києві сформовано Сердюцьку дивізію (командир — генерал В.Клименко, 5 тис. осіб), до дивізії набирали представників заможного селянства і вона вважалась опорою гетьманства, але згодом перейшла на бік Директорії.

У серпні гетьманському урядові була передана Сіра (Сірожупанна) дивізія, утворена в Австро-Угорщині з військовополонених українців, вояків колишньої російської армії (командири — підполковник І.Перлик, згодом — генерали В.Сокира-Яхонтов і П.Василіїв-Чечель, 3,5 тис. осіб).

У серпні в Білій Церкві формується Окремий загін Січових стрільців, під командуванням полковника Євгена Коновальця (900 осіб). У жовтні 1918 р. з російських офіцерів почалося укомплектування «Особливого корпусу», який підпорядковувався тільки Гетьман. В  листопаді у великих містах було утворено  російські добровольчі офіцерські дружини, що також мали увійти до складу української армії.

На момент антигетьманського повстання до збройних сил Української Держави входили: Окрема Запорізька  дивізія на Харківщині, 1-ша Козацька стрілецька (Сіра) дивізія на Чернігівщині, Запорізький кіш у містечку Козятин і Чорноморський кіш у Бердичеві, Сердюцька дивізія в Києві, Окремий загін Січових стрільців у Білій Церкві, старшинські та підстаршинські кадри 8-ми армійських корпусів і 4-х кавалерійських дивізій, охоронні сотні, добровольчі офіцерські загони. Загальна чисельність військових формувань становила близько 65 тис. осіб.

Національно-культурна політика. До безумовних здобутків гетьманської влади слід віднести надзвичайні успіхи в галузі культурного будівництва. Серед інших успіхів в цій сфері слід відзначити наступні:

– поряд із російськими гімназіями утворювалися українські, яких восени 1918 р. нараховувалося 150, для них було створено всі необхідні підручники українською мовою;

– був прийнятий закон про обов’язкове вивчення української мови і літератури, історії та географії України;

– в усіх державних установах та військових частинах були створені курси українознавства;

– відкрилися нові українські університети, 6 жовтня 1918 р. в Києві відкрився перший Державний український університет, а 22 жовтня — другий український університет у Кам’янці-Подільському, також відкрилися Одеський політехнічний, Київський архітектурний, Київський клінічний, Київський вищий технічний, Одеський сільськогосподарський інститути тощо;

– у російськомовних університетах – Київському, Харківському, Одеському почали працювати кафедри української мови, літератури, історії та права;

– 24 листопада 1918 р. була відкрита Українська Академія наук. Особовий склад Академії Гетьман призначив своїм окремим наказом. Першими академіками стали  відомі вчені Д. Багалій, А. Кримський, В. Косинський та ін. Президентом УАН був обраний В. Вернадський;

– влітку 1918 р. утворена Українська автокефальна православна церква на чолі з митрополитом В.Липківським;

– почали діяти Українська національна бібліотека, Національна галерея мистецтв, Національний оперний театр, Український історичний музей, Державна хорова капела, Державний симфонічний оркестр,  Український національний театр під керівництвом П. Саксаганського, «Молодий театр» Л. Курбаса тощо.

Зовнішня політика Української Держави

Зовнішньополітичний курс Гетьманату був жорстко регламентований умовами Берестейської мирної угоди. її дотримання було однією з умов, яку поставило перед П.Скоропадським німецьке командування, коли погодилося підтримати переворот.

2 червня 1918 р. Німеччина і Австро-Угорщина офіційно визнали владу гетьмана. Ці дві країни були головними об’єктами зовнішньополітичних зусиль уряду Української держави, але відносини України з ними суттєво відрізнялися.

Німеччина не мала з Україною спільних кордонів, а відтак і жодних територіальні претензії. Натомість у стосунках з Австро-Угорщиною існувала проблема із  західноукраїнськими землями. Восени, після перемоги революції в Австро-Угорщині, ці суперечності переросли в гострий збройний українсько-польський конфлікт.

У вересні 1918 р. гетьман здійснив свій перший і останній офіційний закордонний візит. 4 вересня він прибув до Берліна, де вів переговори з Кайзером. Тоді вдалося досягти низки домовленостей:

Німеччина підтвердила свою підтримку самостійної Української держави;

гетьманові була обіцяна допомога у формуванні нової української армії;

Гетьман зобов’язався провести повну українізацію уряду;

Гетьман дав згоду на проведення демократичних виборів до українського Сейму та його наступне скликання до кінця 1918 року;

сторони обговорили українсько-польські стосунки, а також питання врегулювання українсько-російського кордону.

Гетьман з Кайзером Німеччині Вільгельмом ІІ, 1918 р.

Візит Скоропадського жваво й позитивно коментувала німецька преса. Він свідчив, що Україна залишається в полі дії німецької зовнішньополітичної ініціативи. Німці контролювали зовнішню політику Української держави. Влітку 1918 року вони ставили всілякі перепони спробам українських дипломатів зав’язати відносини як з країнами Антанти, так і з нейтральними державами. Та це не перешкодило Україні встановити дипломатичні відносини з країнами Центрального блоку. Розпочалися переговори з Румунією, Фінляндією, Швейцарією, Данією, Швецією тощо. Під тиском німців навіть більшовицька Росія відрядила до Києва мирну делегацію на чолі з X. Раковським. 12 червня 1918 р. сторони уклали мирну угоду, за якою між двома державами до повного завершення мирних переговорів повністю припинялися воєнні дії, відновлювалося залізничне сполучення, налагоджувався поштово-телеграфний зв’язок, визначались умови товарообміну і правила повернення українців з Росії та росіян—з України. Сторони обмінялися консульськими службами.

Уряд  Скоропадського  робив спроби встановити контакти з США, Францією і Англією. Але ці контакти виявили цілком негативне ставлення країн Антанти до Української держави. Самостійність України вважалась політичною інтригою Німеччини. Дипломатичним представникам України було оголошено, що Україна є невід’ємною частиною Росії. Лідери Антанти продемонстрували повне нерозуміння об’єктивних причин утворення самостійної Української держави, що відіграло далеко не останню роль в її падінні.

Гетьман проводив активний зовнішньополітичний курс щодо включення до складу України українських етнічних земель, які перебували у складі більшовицької Росії, Польщі й Румунії (північних повітів Чернігівщини, західних і південно-західних повітів Воронізької й Курської губернії, Холмщини, Підлящщя , північної Бессарабії) та Криму.

Навіть за таких  жорстких умов українці досягли певних успіхів на дипломатичній ниві. Якщо в добу Центральної Ради Україну “де-юре” визнали лише держави-члени Четверного союзу, то в добу гетьманату до них додалися ще вісім: Азербайджан, Грузія, Дон, Кубань, Польща, Фінляндія, Румунія і Швейцарія. “Де-факто” було встановлено відносини ще з вісьмома державами – Бельгією, Вірменією, Голландією, Грецією, Данією, Норвегією, Персією і Швецією.