# data[].attributes.body
Ознайомся з біографією письменника

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Яросла́в Миха́йлович Сте́льмах ( 30 листопада 1949, Київ, Українська РСР, СРСР - 4 серпня 2001, Київ, Україна) - український дитячий письменник, драматург, кіносценарист, прозаїк, перекладач. Член Спілки письменників України, лауреат премій імені Миколи Островського (1984) та Івана Котляревського. Син письменника Михайла Стельмаха.

Народився 30 листопада 1949 року в Києві в родині українського письменника Михайла Стельмаха. Родина проживала в будинку для письменників на Богдана Хмельницького. Ярослав був першою дитиною в родині. Мав ще молодшого брата Дмитра і сестру Марту. Ярослав ріс обдарованою дитиною, мав різносторонні інтереси. Водночас захоплювався спортом, музикою, іноземними мовами. З боротьби і боксу мав спортивні розряди, додатково займався гімнастикою та плаванням. Особливо цікавим для себе письменник вважав світ дитинства. 1971 року закінчив Київський педагогічний інститут іноземних мов, у 1981 році - Вищі літературні курси Літературного інституту імені Горького в Москві, потім аспірантуру. Будучи ще студентом інституту іноземних мов спробував перекладати з англійської. З Канади йому привезли книгу Маркузі "Гарпун мисливця". Над її перекладом він працював з великим задоволенням. Це був перший його досвід перекладу з іноземної. Працював у вищих навчальних закладах перекладачем.

1974 - у 25 років став кандидатом наук.

1975 - вийшла дебютна книжка Ярослава Стельмаха "Манок" - оповідання для дітей. Через три роки увійшов до Спілки письменників.

У 1978 був прийнятий до Спілки письменників України.

1999 - названий кращим драматургом року.

Він також писав оповідання та повісті для дітей: "Химера лісового озера, або Митькозавр із Юрківки", "Якось у чужому лісі", "Найкращий намет" та інші. Твори Стельмаха відзначаються захопливим сюжетом, тонким гумором, яскраво змальованими постатями маленьких героїв.

Серед його п'єс є багато творів для дітей: "Шкільна драма", "Вікентій Прерозумний" та інші. П'єси "Привіт, Синичко!" та "Запитай колись у трав".

Вперше Ярослав Михайлович дістав підтримку на Всесоюзному семінарі молодих письменників. Літератор Абрам Кацнельсон згадував часи, коли він підтримав на Всесоюзному семінарі молодих письменників молодого українського драматурга Ярослава Стельмаха, порекомендувавши його п'єси знаменитому тоді Панасу Салинському - голові ради з драматургії Союзу письменників СРСР, що формував репертуар усіх театрів по країні. Ярослав Салинському дуже припав по душі і своїми талановитими творами і, головне, скромністю. У бесідах він жодного разу не згадав, що є сином класика української літератури, лауреата всіх тодішніх премій, Михайла Стельмаха.

Могила Ярослава Стельмаха

Жив у Києві на Печерському узвозі, 8. Загинув 4 серпня 2001 року в автомобільній катастрофі. На Бориспільській трасі старенький автомобіль "Жигулі", в якому Стельмах їхав до себе на дачу, раптово втратив керування, врізався в автобус "Ікарус", вилетів на узбіччя і загорівся(51 рік) . Похований в Києві на Байковому кладовищі поруч з батьком (ділянка № 2).

Ярослав Стельмах відомий насамперед як драматург. П'єси "Привіт, Синичко!" та "Запитай колись у трав" входили до репертуару багатьох театрів колишнього СРСР. Також широкої популярності набули п'єси "Гра на клавесині", "Провінціалки", "Синій автомобіль", "Драма в учительській". Серед його п'єс є твори для дітей: "Шкільна драма", "Вікентій Прерозумний" та інші.

Кіносценарії: "Циганка Аза" (1987), "Провінціалки" (1990), "Кіценька" (1995) (в складі серіалу "Острів любові").

Він також писав оповідання, повісті для дітей: "Вікентій Премудрий" "Голодний, Злий і Дуже Небезпечний", "Якось у чужому лісі", "Найкращий намет", "Митькозавр із Юрківки, або Химера лісового озера" та інші. Твори Стельмаха відзначаються захопливим сюжетом, тонким гумором, яскраво змальованими постатями маленьких героїв.

Широкої популярності набули також п'єси Я. Стельмаха "Гра на клавесині", "Провінціалки" та інші. За два з половиною десятиліття понад 20 п'єс Ярослава Стельмаха було поставлено театральними трупами.

Понад 30 років він працював в драматургії, написав 25 п'єс. Відбулося понад 100 вистав за його творами, які зіграні 2, 5 тисячі разів, і їх подивилося понад мільйон глядачів.

Драматургічна діяльність Я. Стельмаха високо оцінили ще у Радянському Союзі. Так, за п'єсу для дітей "Привіт, синичко!" ще у 1979 році він був нагороджений другою премією на Всесоюзному конкурсі на найкращий драматичний твір для дітей та юнацтва, а у 1984 році за п'єсу "Запитай колись у трав" письменникові присуджена Республіканська комсомольська премія імені М.Островського.

Незалежна Україна також відмітила драматургію Я. Стельмаха. 1996 року йому була присуджена премія імені Івана Котляревського, 1999 року він названий кращим драматургом року і, на кінець, за книжку повістей і оповідань для дітей "Голодний, злий і дуже небезпечний" у 2001 році він став лауреатом найвищої літературної премії, якою вшановують дитячих письменників України - премії імені Лесі Українки.

Перекладацтво

Переклав українською низку популярних п'єс, які йшли на сценах Києва і Львова. Здійснив майже 50 перекладів драматичних творів.

20 листопада 2011 року в Києві на будинку № 8 на Печерському узвозі, де з 1981 по 2001 рік жив і працював письменник, за сприянням меценатів В. С. Балуха та М. М. Поплавського встановлено бронзову меморіальну дошку ( погруддя, скульптор А. Валієв).

# data[].attributes.attachment_link.title
Стельмах Ярослав Михайлович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Яросла́в Миха́йлович Сте́льмах ( 30 листопада 1949, Київ, Українська РСР, СРСР - 4 серпня 2001, Київ, Україна) - український дитячий письменник, драматург, кіносценарист, прозаїк, перекладач. Член Спілки письменників України, лауреат премій імені Миколи Островського (1984) та Івана Котляревського. Син письменника Михайла Стельмаха. Народився 30 листопада 1949 року в Києві в родині українського письменника Михайла Стельмаха.

# data[].attributes.headline
Де жив Ярослав Стельмах?

# data[].attributes.subject
Де жив Ярослав Стельмах?

# data[].attributes.headline
Батько письменника

# data[].attributes.subject
Батько письменника

# data[].attributes.body
Пригадай відомості про батька - Михайла Стельмаха

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Народився року в селі Дяківцях (тепер Літинського району Вінницької області) у родині селянина, ветерана російсько-японської війни Панаса Стельмаха. Мати - білоруска. Після закінчення загальноосвітньої школи навчався в педагогічному технікумі. Трудову діяльність розпочав у вінницькій газеті "Більшовицька правда".

У 1933 році закінчив літературний факультет Вінницького педагогічного інституту (першим у селі отримав вищу освіту) і до 1939 року вчителював у селах Київщини; 1939 року був мобілізований до Червоної армії, учасник німецько-радянської війни. Як солдат-артилерист воював у Білорусі, був двічі поранений. З 1944 року працював у редакції газети 1-го Українського фронту "За честь Родины". Під час війни у Воронежі та Уфі вийшли під редакцією М. Рильського дві збірки фронтових віршів Михайла Стельмаха: "Провесінь", "За ясні зорі" ( 1942); в 1943 році - в Уфі надрукована книжка оповідань "Березовий сік" під редакцією Юрія Яновського.

Після війни, на запрошення поета Максима Рильського, став співробітником Інституту фольклору, етнографії та мистецтва АН УРСР ( 1945- 1954 роки). Обирався депутатом Верховної Ради СРСР 6-10-го скликань, був заступником голови Ради Національностей.

Жив у Києві у будинку письменників Роліті по вулиці Леніна (нині Богдана Хмельницького), 68. Помер 27 вересня 1983 р. у Києві. Похований на Байковому цвинтарі (ділянка № 2). Автори надгробного пам'ятника скульптор Ф. М. Согоян, архітектори Є. М. Стамо, М. М. Фещенко.

Також є свідчення, стосовно зв'язків Стельмаха з українським підпіллям. Зокрема про це згадує Олександр Ігорович Муратов: "- Щойно він відчинив мені двері, я оторопів. Він не міг зрозуміти, чому я так дивно на нього дивлюся. А я ж зразу усе згадав: ще в п'ятдесят першому році я був зв'язковим Української Повстанської Армії, і в мене була пересадка в Києві, коли я їхав чи то до Львова, чи то до Станіслава (тепер Івано-Франківськ). Мене направили до цієї людини за певною адресою (в ті часи Стельмах жив не там, де в сімдесяті, коли знімали „Гуси-лебеді"), де я повинен був узяти пакет - що в ньому було, я й досі не знаю, я його не розкривав. Тоді це був мій другий приїзд до Києва, я виконав доручення й іншу частину часу, яка лишалась до поїзда, провів на вокзалі, щоб не „світитися". Господар, перш ніж впустити мене до квартири, кілька разів перепитав пароль, потім сам зашив мені в підкладку на курточці конверт. Минули роки - і я впізнав того господаря у Стельмаху... У нього була досить характерна зовнішність, його важко було не запам'ятати, та разом з тим я й тоді не був до кінця впевнений, що це саме він, бо в це важко було повірити - лауреат Ленінської, Сталінської, Шевченківської премій, депутат Верховної Ради СРСР. ".

Інші свідчення теж опосередковано вказують на це: Михайло Стельмах був напрочуд гарно обізнаним з діяльністю ОУН-УПА і як мінімум симпатизував цій організації. Слова доктора історичних наук Володимира Сергійчука, професора кафедри давньої та нової історії України Київського національного університету ім. Тараса Шевченка: "Михайло Стельмах написав би правдиво про ОУН-УПА. Він навіть пробував зробити це свого часу, бодай і в жорстких рамках ідеологічного завдання партії. Але йому не дали можливості сказати хоч частинку правди про ОУН-УПА. В цьому може переконатися ... , коли ознайомиться з доповідною начальника Головліту УССР К. Полонника секретареві ЦК КП(б)У І. Назаренку від 2.10.1952 р.:

"Доповідаю, що Головліт УССР не дозволив до видання й повернув видавництву „Радянський письменник" на переробку повість Михайла Стельмаха „Над Черемошем".

Поставивши своєю метою показати процес колективізації в селах станіславської Верховини в 1948-1950 рр., який відбувався в умовах куркульського спротиву, Мих. Стельмах не зумів надати цьому спротиву яскраво вираженого класового характеру. Замість приречених куркулів, у Стельмаха діють озброєні найновішою автоматичною зброєю буржуазні націоналісти, т. зв. бандерівці, які мають свою розгалужену організацію, свій керівний центр, свою „Українську головну військову раду", яка навіть карбує і нагороджує своїх головорізів, що відзначилися, орденами і медалями - на зразок медалі „3а боротьбу в особливо важких умовах".

Сам цього, можливо, не бажаючи, автор надав націоналістичному підпіллю характер великої і грізної сили, здатної тримати в страху населення і представників радянської влади на значній території, що політично нам не тільки не бажано, але й дуже шкідливо"

(Центральний державний архів громадських об'єднань України - ЦДАГОУ: Ф. 1. Оп, 24. Спр. 1566. Арк. 144)". http://vsiknygy.net.ua/person/19935/

Стельмах Леся Анатоліївна

Марта Стельмах - філолог, фольклорист, дизайнер ландшафту.

Творив у жанрі соцреалізму. Писав вірші, але починаючи з 1940-х працює у прозовому жанрі. Автор поетичних книжок для дітей. Одним із перших у післявоєнній художній літературі порушив проблему Голоду 1932-1933 років та боротьби ОУН- УПА проти СРСР.

Як поет друкується з 1936 року. У 1941 році з'явилася перша поетична збірка "Добрий ранок". У роки війни вийшли збірки "За ясні зорі", "Провесінь". Поезію Стельмаха відзначає глибокий ліризм, пісенність, емоційність, вплив фольклору, багатогранність тематики.

Проза Стельмаха - типовий зразок літератури соцреалізму, з властивим йому кожночасним пристосуванням до партійної лінії (наприклад, роман "Велика рідня", перейнятий духом ґлорифікації Сталіна і відзначений сталінською нагородою 1951, Стельмах переробив відповідно до критики "культу особи" і 1957 року перевидав під назвою "Кров людська - не водиця") і так званого "прикрашення" радянської дійсності, від якого не вільні твори Стельмаха посталінської доби.

Проте спроба написати твір про післявоєнну Галичину, війну ОУН-УПА на рідному Поділлі, наштовхується на опір цензури. Доктор істор. наук Володимир Сергійчук пише:

Михайло Стельмах написав би правдиво про ОУН-УПА. Він навіть пробував зробити це свого часу, бодай і в жорстких рамках ідеологічного завдання партії. Але йому не дали можливості сказати хоч частинку правди про ОУН-УПА. В цьому може переконатися ... , коли ознайомиться з доповідною начальника Головліту УССР К. Полонника секретареві ЦК КП(б)У І. Назаренку від 2.10.1952 р.:

"Доповідаю, що Головліт УССР не дозволив до видання й повернув видавництву "Радянський письменник" на переробку повість Михайла Стельмаха "Над Черемошем".

Поставивши своєю метою показати процес колективізації в селах станиславської Верховини в 1948-1950 рр., який відбувався в умовах куркульського спротиву, Мих. Стельмах не зумів надати цьому спротиву яскраво вираженого класового характеру. Замість приречених куркулів, у Стельмаха діють озброєні найновішою автоматичною зброєю буржуазні націоналісти, т. зв. бандерівці, які мають свою розгалужену організацію, свій керівний центр, свою "Українську головну військову раду", яка навіть карбує і нагороджує своїх головорізів, що відзначилися, орденами і медалями - на зразок медалі "3а боротьбу в особливо важких умовах".

Сам цього, можливо, не бажаючи, автор надав націоналістичному підпіллю характер великої і грізної сили, здатної тримати в страху населення і представників радянської влади на значній території, що політично нам не тільки не бажано, але й дуже шкідливо"[3].

Роман "Правда і кривда" викликав першу політичну дискусію в українському середовищі після погромів 1930-х років. Зокрема, там є такі зухвалі слова: "Ми найстрашнішого ворога - фашизм - вже закопуємо у могилу, а цей ворог ще поміж нас ходить". Не дарма критик Іван Світличний відзначив, що Стельмах уперше:

прямо і відверто, без різного звичайного в таких випадках словесного туману, пише і про сирітські драми, і про занедбаність чи й зовсім відсутність демократії в колгоспах, і про податкові утиски, і про найбільше зло нашого часу - бюрократію, і про багато інших прикрих, але, на жаль, реальних речей, про які інші говорять пошепки і з оглядками[4].

1964 року український режисер О. П. Горбенко вперше в СРСР поставив "Правду і кривду" на сцені Житомирського українського музично-драматичного театру.

Ще одна заслуга Стельмаха - перша публічна розмова про факт "незрозумілого" голоду 1932-33 в Україні у глухі брежнєвські часи. У творі "Чотири броди" (1978) Стельмах примушує українське суспільство згадати про жертв Голодомору, вказує на відвертих колаборантів (Магазник), які брали участь в організації штучного голоду на селі. Разом з романом "Правда і кривда", творчість Стельмаха у 1960-70-х рр. схарактеризована критиками як "політична"! ( Леонід Новиченко, 1988). А ще Стельмах був фронтовиком і особисто сміливою людиною. Мабуть тільки він міг написати 1973 некролог у київській пресі пам'яті українського поета, в'язня ГУЛАГ СРСР Олеся Журби.

Винятково багата народною лексикою, специфічним гумором, проза Стельмаха за стилем споріднена з ліризованою прозою Михайла Коцюбинського, Юрія Яновського, з особливо виразно помітними впливами Олександра Довженка. Одначе, згадані вже негативні прикмети, обумовлені жанровим терором, застосовуваним щодо підневільних українських літераторів. Проте виразний нахил до сентименталізму (теж властивого тій методі), щоправда, забезпечують Стельмаху одне з провідних місць в літературній ієрархії УРСР. Твори Стельмаха включені до шкільних програмах з літератури в загальноосвітніх школах України, а на Поділлі Стельмаха відносять до ключових літературних постатей краю ХХ ст.

Михайло Стельмах був єдиним українським радянським письменником, що здобувся найвищих нагород за свою творчість і не був членом Комуністичної партії Радянського Союзу.

Казка про правду та кривду;

Поміж березами дівча іде;

Рідня;

Тільки хвилі, і небо блакитне;

Чотири броди (1978).

Добрий ранок (1941);

За ясні зорі (1942);

Провесінь (1942);

Шляхи світання (1948);

Жито сили набирається (1954);

Поезії (1958);

Мак цвіте (1968).

Березовий сік (збірка новел, 1944);

Велика рідня, роман (книга 1 "На нашій землі", 1949, книга 2 "Великі перелоги", 1951);

Хліб і сіль (роман, 1959);

Правда і кривда (роман, 1961);

Дума про тебе (роман, 1969);

Над Черемошем. Гуцульські мотиви (повість, 1952);

Гуси-лебеді летять (повість, 1964);

Щедрий вечір (повість, 1967);

На Івана Купала (п'єса, 1966);

Зачарований вітряк (п'єса, 1967);

Кум королю (п'єса, 1968);

Живи, Україно! (сценарій документального фільму, 1958);

Твори, томи 1-6 (1972-1973).

Жнива (1951);

Колосок до колоска (1951);

Живі огні (1954);

Весна-весняночка (1955);

У сестрички дві косички (1955);

В їжаковім вітряку, Як журавель збирав щавель (1957);

Бурундукова сім'я (1963);

Цапків урожай (1967);

Літо-літо (1969);

Лісова казка (1980);

Непослушко довгі вушка і дзвоник (1980);

Гуси-лебеді летять (1964);

Щедрий вечір (1966).

Бібліографія

Михайло Стельмах. Зібрання творів в 7 томах. - К. : Дніпро, 1982-1984 рр., тир. 150 тис..

Михайло Стельмах. Правда і кривда (Марко Безсмертний). - К. : Радянський письменник, 1961. - 471 с.

Михайло Стельмах. Вибрані твори. - К.: Сакцент плюс, 2005; 2010.

Лауреат:

Сталінської премії (1951; за роман "Велика рідня");

Ленінської премії (1961; за трилогію "Хліб і сіль", "Кров людська - не водиця", "Велика рідня"); в серпні 1963 у Дяківцях відкрито школу-одинадцятирічку, на спорудження якої Стельмах передав землякам грошову винагороду Ленінської премії. [1]

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 23 травня 1972 року за літературну і громадську діяльність, а також у зв'язку з наближенням 60-річчям Михайлу Опанасовичу Стельмаху присвоєно звання Героя Соціалістичної Праці з врученням ордена Леніна і золотої медалі "Серп і Молот".

Нагороджений трьома орденами Леніна (в тому числі 28 жовтня 1967, 23 травня 1972), орденами Жовтневої Революції, Трудового Червоного Прапора ( 5 червня 1962), Дружби народів, Вітчизняної війни 2-го ступеня ( 11 березня 1985), медалями.

На честь Михайла Стельмаха названо вулиці у Києві (1987)[8], Вінниці, Львові, Тернополі, Івано-Франківську, Ужгороді, Хмельницькому, Броварах та в інших населених пунктах, парк у м. Ірпінь.

Бюст на Алеї видатних земляків у Центральному міському парку Вінниці

Меморіальна дошка Михайлу Стельмаху на першому корпусі ЗНУ

# data[].attributes.attachment_link.title
Стельмах Михайло Панасович

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився року в селі Дяківцях (тепер Літинського району Вінницької області) у родині селянина, ветерана російсько-японської війни Панаса Стельмаха. Мати - білоруска. Після закінчення загальноосвітньої школи навчався в педагогічному технікумі. Трудову діяльність розпочав у вінницькій газеті "Більшовицька правда".

# data[].attributes.headline
Етимологія слова

# data[].attributes.subject
Етимологія слова

# data[].attributes.body
З'ясуй, що означає "стельмах"

# data[].attributes.attachment_link.title
Стельмах (значення)

# data[].attributes.attachment_link.description
Стельмах - термін, який має кілька значень. Ця сторінка значень містить посилання на статті про кожне з них. Якщо ви потрапили сюди за внутрішнім посиланням, будь ласка, поверніться та виправте його так, щоб воно вказувало безпосередньо на потрібну статтю.

# data[].attributes.headline
Інтерв'ю з Ярославом Стельмахом

# data[].attributes.subject
Інтерв'ю з Ярославом Стельмахом

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Ярослав СТЕЛЬМАХ: "Драматург рідко бачить на сцені саме те, що він написав"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Його вистави "Шкільна драма", "Привіт, синичко!", "Провінціалки" не сходили зі сцен роками. Та й сьогодні, якщо глянути на театральні афіші, ім'я Ярослава Стельмаха згадується більш ніж у 15 виставах. "Кін IV", "Крихітка Цахес" у Національному театрі ім. І. Франка, "Так скінчилося літо..." у театрі Драми та комедії, "Емма" у театрі "Колесо", "Синій автомобіль" в Молодому театрі - найвідоміші. Незабаром готується прем'єра нової п'єси "Кохання в стилі бароко або любов з неохоти" в Національному театрі ім. І. Франка в постановці Сергія Данченка.

Творчий доробок Ярослава Стельмаха складає ще й безліч книжок, вісім кіносценаріїв таких відомих і улюблених серед глядачів фільмів як "Циганка Аза", "Провінціалки" тощо.

Ми пропонуємо до вашої уваги інтерв'ю з заслуженим діячем мистецтв, лауреатом багатьох премій - Ярославом Михайловичем Стельмахом, якого, до речі, вітаємо з полуднем віку і бажаємо здоров'я і подальших творчих успіхів.
- Ярославе Михайловичу, за що ви любите театр?
- О, театр є за що любити... Пригадую, багато років тому я приїхав до Житомира на свою найпершу в житті прем'єру, дивився на гомінкий зал (а це була вистава для дітей). Довкола все нуртувало, бурхало й верещало. І я думав: "Господи, чи ж знайдеться в світі яка сила, що змусить наших "квіточок" замовкнути? Але щойно запала темрява й піднялася завіса, як усе втишилося, і на моє превелике здивування юними глядачами опанували зовсім інші емоції - вони дивилися дійство, придумане мною, вони слухали слова, мною написані, вони реагували так, як мені хотілося... І театр величезною мірою допоміг мені в цьому - адже якби я, скажімо, вийшов на сцену сам і став читати той самий текст, певен, нічого подібного не відчув би ні я, ні глядачі. Мабуть, відтоді в мені живе оце зачудування театром, що, гадаю, не минеться ніколи: а що там, за завісою? А що ось через мить? А як буде зіграно цей епізод? А як буде подано отаку репліку? І кожного разу, на кожній прем'єрі переживаєш, непокоїшся, побоюєшся і сподіваєшся, що все, чи принаймні, більшість із того, що ти вкладав у п'єсу, відчує й глядач. І коли вистава вдається - це ні з чим незрівнянне відчуття.
- Чи завжди творча уява драматурга знаходить своє втілення на сцені?
- Скажу одразу, повного злиття драматурга із театром майже не буває. Коли я написав свої перші п'єси і став їздити по театрах на прем'єри, то був дуже здивований, а часом і засмучений різницею між тим, як уявляв собі виставу я, і як зрозумів п'єсу й відтворив її театр. Мені знадобилися роки для того, щоб збагнути й змиритися з думкою: драматург надзвичайно рідко бачить на сцені достеменно те, що він написав. Але коли я врешті усвідомив це, мені стало куди легше й простіше спілкуватися з театрами. Адже як життя не вписується ні в які рамки відтворення його засобами мистецтва, так і кожна написана тобою репліка, кожна виписана тобою роль може й має право відсвічувати безліччю відтінків, нюансів. А ще коли і режисер, і актори - індивідуальності!.. Щоправда, бачити на сцені протилежне тому, що писалося і про що думалося, теж не дуже хочеться.
- Хто з режисерів і акторів, на ваш погляд, розуміє якнайкраще суть ваших творів?
- У своєму житті я зустрічався з багатьма талановитими акторами та режисерами, з декотрими товаришую від нашої першої зустрічі й понині. Це й Кость Пивоваров, і Анатолій Поляк, і Олександр Бєляцький, і Євген Головатюк. Чи ж забути мої зустрічі із Федором Верещагіним, Аллою Бабенко, Федором Стригуном? Чи назвеш отак от зненацька всіх талановитих митців, з котрими мені пощастило працювати? Але, думаю, найтісніше, особливо останні роки, я пов'язаний із Едуардом Митницьким та Сергієм Данченком. Вони - професіонали з великої літери, завжди знають, чого вони хочуть від вистави і завжди цього домагаються, обоє живуть театром і для театру, кожен із них - талант, кожен має свій осібний стиль. А щодо акторів... Природно, я знаю й люблю багатьох (а якщо одверто - то всіх), але виділяю і найулюбленіших. Причому, ви ж розумієте, з роками їхня кількість зростає, надто за рахунок тих, хто грав і грає у моїх п'єсах. Останні мої найприємніші враження - це Ксеня Ніколаєва з "Так скінчилося літо", Петро Бенюк з "Коханого нелюба" (Львівський театр ім. М. Заньковецької) і, звичайно ж, Олекса Вертинський, котрий зіграв у виставі за моєю п'єсою "Синій автомобіль". І хоч Олекса в Києві зовсім недавно, проте вже здобув цьогорічну престижну "Київську пектораль", медаль Академії мистецтв України, а також призи на кількох театральних фестивалях саме за виконання цієї ролі. Чи ж це не приємно?! Це актор найвищого класу. Не можу також обминути й Ігоря Славинського - режисера, постановника цієї вистави. Ігор носився із задумом постановки три роки - і таки домігся свого. Чи такі люди не заслуговують на найвищу повагу?
- Відомо, що митці завжди були самотніми людьми, що найкращі зразки мистецтва було створено на самоті. Чи стосується це і вас?
- Павло Загребельний якось у своєму інтерв'ю сказав, що письменник приречений на самотність. Я мало буваю на людях, і чим далі, тим глибше розумію: часу лишається все менше і менше, тому все більше часу проводжу за столом. Кілька років тому купив хату на Полтавщині. Саме там я відриваюся від суєти життя. Це - один із подарунків долі!
- Ви з дитинства мали чудовий зразок роботи зі словом. Я маю на увазі вашого батька, відомого українського класика Михайла Панасовича Стельмаха. Яка роль батька у становленні вашої особистості як драматурга? Чи допомагало вам батькове ім'я?
- Судіть самі: коли я написав першу збірочку оповідань для дітей, то відніс її до видавництва "Веселка". На той час директором його був Микола Якович Якубенко - прекрасна людина, батьків товариш. Здавалося б, за таких обставин, - а якби ще тато натякнув чи попросив, - книжка могла б побачити світ через місяць. А вона пролежала у видавництві три роки. А згодом, коли мною було підготовано до друку ще дві книжки, батько зізнався: це саме він попросив не видавати мою першу книжку відразу. "Одну книжку може написати кожна грамотна людина, - сказав він. - А якби вона стала й твоєю останньою, якби ти не спромігся написати нічого більше? Та це могло б травмувати тебе на все життя". Оце така поміч! Але ж тепер я розумію, що тато дбав про мене, оберігав від можливих життєвих розчарувань. І взагалі, на моє формування не лише як драматурга, а й людини, особистості, безсумнівно, якнайсильніше вплинув батько. Я змалечку спостерігав, як цілими днями він сидить за столом і працює. І, спостерігаючи, як він спалює себе над аркушем паперу, я не міг не пройнятися величезною повагою до письменницької роботи. Хоча я, до речі, з дитинства мріяв стати перекладачем. Учив англійську, опублікував свій перший переклад, навчаючись на четвертому курсі Київського інституту іноземних мов... А по тому самовпевнено взявся перекладати роман опального в тодішньому Радянському Союзі Джеймса Джойса "Портрет митця замолоду", що був надрукований, звісно, з певними складнощами 1976 року у журналі "Всесвіт". А згодом з'явилися перші власні оповідання - і я поринув у світ літератури, почав відкривати для себе мистецтво слова.
- У ваших п'єсах завжди є якась маленька життєва ситуація, яка перевертає всю долю людини. Яка ситуація була у вас, яка переорієнтувала вас у виборі професії?
- Пам'ятаю, батько брав мене майже на всі свої прем'єри, і я, десятилітній, вже був знайомий з багатьма режисерами того часу: Грипичем, Толоком, Равицьким. У нашому домі я бачив і М. Гриценка, і Ю. Яковлєва, і Ю. Борисову, і К. Симонова. Якось, коли мені було десь років із 20, ми потрапили з батьком на виставу одного з московських театрів. І саме на тій виставі я напівсвідомо витягнув свого записника і записав кілька своїх, як мені здавалося, вдалих реплік. Мабуть тоді я і зрозумів своє призначення.
- Як ви бачите роль драматурга в сучасному суспільстві?
- На жаль, роль драматурга, як і письменника, тепер применшена. Перш за все, тому що в письменника практично відібрали право голосу. Говорити він може все, що завгодно, але його ніхто не почує. Українські книжки практично не видають. Зайдіть у будь-яку книгарню, і ви побачите приголомшливу різницю між кількістю російськомовних і україномовних книжок. Сьогодні українських письменників не читають, тому що вони не друкуються. Тож нині починаючий письменник має розуміти - він бере на свої плечі надмірний тягар. Чи здатний він буде його пронести? Чи здатен митець писати все своє життя, знаючи, що він, можливо, ніколи не буде надрукований? Адже найважливіше домогтися того, щоб твої думки й поривання полинули у світ, полинули до читача, до глядача - це головне для письменника.
- Ви говорите про те, що драматург сьогодні позбавлений можливості впливати на суспільство. Але ж ви нарешті отримали свободу слова і можете донести свою головну думку до глядача.
- Пригадую ті перші часи перебудови, коли почалося начебто вільне пересування думок у просторі, на папері, в театрах, кіно... Про що в той час почали писати? Про Сталіна, про 37-й рік, про повій, - теми, які були заборонені. Але дуже швидко вони вичерпалися. Нинішній час потребує глибоких, змістовних високопрофесійних творів. Але економічна блокада мистецтва диктує нові закони. Приносиш 50 тисяч гривень - і будь-який театр ставить будь- яку погану чи хорошу п'єсу. Буває, квитки коштують несамовиті гроші, а вистава така погана, що стає соромно за театр, що поставив цю п'єсу. Не хочу гудити всі московські заїжджі вистави, але більшість з них - саме така.
- Чи є майбутнє в української драматургії?
- Минулися ті часи, коли драматурги зустрічалися, знайомилися на семінарах - один із одним, з режисерами. Тепер хіба прочитаєш яку п'єсу, та й те майже випадково. Де вже там говорити про збірники драматургії й журнали, що їхні тиражі скоротилися в десятки разів, друкують драматичні твори взагалі вкрай неохоче. Та все ж нещодавно видавництво "Смолоскипи", готуючи до видання збірку молодих драматургів, дало мені прорецензувати десь із п'ять десятків п'єс. Я був вражений: юні письменники погано знають мову, котрою пишуть - безліч помилок, русизмів, кальок. Але куди більше мене здивувало інше: одібрані мною п'ять п'єс розрослися невідомо з яких причин у п'ятнадцять, тож у підсумку вийшла геть пересічна й сіренька книжка, яка жодною мірою не відображає молодий драматургічний процес, що зріє сьогодні в нашій країні. А зміна росте дуже обдарована.
- Чи є у вас п'єса, в якій ви досягли творчої мети?
- "Синій автомобіль".
- Про що ви мрієте?
- Написати ще кілька хороших п'єс. А взагалі вважаю себе щасливою людиною, бо живу в мистецтві, але буду удвічі щасливішим, коли відчую: мені вдалося зробити щось зовсім нове.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ярослав СТЕЛЬМАХ: "Драматург рідко бачить на сцені саме те, що він написав"

# data[].attributes.attachment_link.description
Його вистави "Шкільна драма", "Привіт, синичко!", "Провінціалки" не сходили зі сцен роками. Та й сьогодні, якщо глянути на театральні афіші, ім'я Ярослава Стельмаха згадується більш ніж у 15 виставах. "Кін IV", "Крихітка Цахес" у Національному театрі ім. І. Франка, "Так скінчилося літо..." у театрі Драми та комедії, "Емма" у театрі "Колесо", "Синій автомобіль" в Молодому театрі - найвідоміші.

# data[].attributes.headline
"Синій автомобіль" (трейлер до вистави)

# data[].attributes.subject
"Синій автомобіль" (трейлер до вистави)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Молодий театр

# data[].attributes.attachment_link.title
Синій автомобіль

# data[].attributes.headline
Аудіокнига (І розділ)

# data[].attributes.subject
Аудіокнига (І розділ)

# data[].attributes.attachment_link.title
"Митькозавр з Юрківки", або "Химера лісового озера" Ярослав Стельмах Частина І з ІІІ