# data[].attributes.attachment_link.description
Apie: Simonas Daukantas pasižymėjo ne tik dideliais darbais, bet ir savo asmenybės unikalumu. Jis buvo lietuvių tautos istorikas, švietėjas, ir pirmasis, parašęs Lietuvos istoriją gimtąja, lietuvių, kalba. Simonas Daukantas gimė 1793 10 26 Kalvių k., Skuodo rajone. Pradinę mokyklą...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Literatūra > Romantizmas ir realizmas

. Anot istoriko Vytauto Merkio, Daukantas „po architekto Lauryno Stuokos-Gucevičiaus bus bene pirmas lietuvių valstietis, pasiekęs tokį aukštą mokslą". Be gimtosios, mokėjo lotynų, lenkų, rusų, latvių, vokiečių, prancūzų kalbas, turėjo turtingą mokslinę biblioteką.. Tai vienintelė paties Daukanto publikuota istorijos knyga, Jokūbo Laukio slapyvardžiu išspausdinta Peterburge 1845 m. Istoriniuose veikaluose Daukantas tęsė Lietuvos istorijos pasakojimą - rėmėsi LDK istoriografija, ypač Alberto Vijūko-Kojalavičiaus darbais, naujausiais vokiečių, rusų istorikų veikalais., 1846), leido ūkinių patarimų knygeles Lietuvos valstiečiams. Platesniam lietuvių kalbos vartojimui mokyklose parašė ir išleido lietuvišką lotynų kalbos vadovėlį (1837), lotynų kalbos skaitinius su nemažu lotynų-lietuvių kalbų žodynu (1838), lietuvišką elementorių (1842). Rašė lenkų-lietuvių kalbų žodyną (liko trys rankraštiniai tomai), lotynų-lietuvių kalbų žodyną. Jaunimo skaitiniams iš lotynų kalbos išvertė ir 1846 m. išspausdino romėnų literatūros kūrinių: Fedro pasakėčias, Kornelijaus Nepoto didžiųjų karvedžių biografijas - pilietiškumą ugdančius tekstus. Daukantas įgyvendino Romantizmo epochos nuostatą, kad tautos istorijos šaltiniai yra ne tik rašytiniai dokumentai, bet ir žodinė tradicija, leidžianti pasiekti archajiškiausius praeities sluoksnius. Istorikas čia novatoriškai pasinaudojo lietuviškais tautosakiniais tekstais (patarlėmis, priežodžiais, dainomis, pasakomis), lietuvių kalbos semantika bei etimologija (žodžių kilmės aiškinimu) kaip istoriniu šaltiniu. Daukantas su bendradarbiais rinko ir publikavo lietuvių tautosaką. kultūros savitumą Daukantas susiejo su tautos gyvenamąja vieta, kraštovaizdžio ypatybėmis, klimato sąlygomis. Šiuo požiūriu autoriui artima vokiečių filosofo Johano Gotfrydo Herderio (Johann Gottfried Herder) idėja, jog universali žmogiškoji prigimtis yra įgyvendinama žemėje daugybe būdų. Kultūrų įvairovė remiasi žmogaus prigimtiniu reikalavimu susisaistyti su vieta, „įsišaknyti". Veikale žmogaus kultūra - savitas pasaulio supratimo ir gyvenimo jame būdas - kuriasi iš gamtos duotybių ir žmogaus poreikių sąveikos. Žmogus keičia kraštovaizdį, kraštovaizdis formuoja žmogų: Daukanto senovės lietuviai yra supanašėję su savo aplinka ir kūnu, ir dvasinėmis savybėmis. Senasis miškingas Lietuvos kraštovaizdis, Daukanto požiūriu, atitiko prigimtinį žmogaus laisvės poreikį (senieji lietuviai, įsikūrę tarp girių, turėjo daug erdvės ir laisvės), ugdė stojiškąsias jų charakterio savybes (ištvermę, fizinę ir dvasinę jėgą, santūrumą, nuosaikumą). Laisvė, Daukanto požiūriu, yra svarbi lietuvių charakterio savybė, akivaizdi iš laikysenos, kalbos ir „kiekvieno žingsnio". Miško vaizdinio simbolinę sąsają su prigimtine žmogaus laisve ir tautiniu charakteriu vėliau savo poezijoje išplėtojo Antanas Baranauskas, perėmė Maironis. perteiktas pirminės lietuvių tautos laisvės vaizdas turėjo skatinti tautinio savarankiškumo idėjas amžininkų mąstysenoje. Būtent taip šį Daukanto veikalą perskaitė Baranauskas ir jo Lietuvos istorijos poetinę santrauką pateikė eilėraštyje „Dainu dainelę", susiejo su aktualiomis savo meto socialinės laisvės idėjomis, artėjant baudžiavos panaikinimui.
Simonas Daukantas (1793-1864) - lietuvių istorikas, pirmosios Lietuvos istorijos, parašytos lietuviškai, autorius.
Gimė 1793 m. Žemaitijoje, Kalvių kaime (dab. Skuodo r.), buvo vyriausias vaikas pasiturinčioje valstiečių Daukantų šeimoje. Tėvas Jurgis Daukantas aplinkiniuose Sapiegų miškuose dirbo eiguliu. Valstiečių Daukantų šeima neliko XVIII a. pabaigos Respublikos istorinių įvykių nuošalyje: abu tėvai dalyvavo Tado Kosciuškos sukilime.
Baigęs universitetą, Daukantas 1826-1850 m. dirbo Rygoje ir Peterburge, buvo valdininkas. Tarnybos sostinėje siekė norėdamas prieiti prie Lietuvos metrikos - XIV-XVIII a. LDK valstybės kanceliarijos archyvo, svarbaus Lietuvos istorijos šaltinio. Šalia tiesioginio darbo Daukantas ėmėsi plačios lituanistinės veiklos. Rygoje ir Peterburge jis sukūrė savo svarbiausius istorijos veikalus. Apie 1837-uosius baigė rašyti
Simonas Daukantas gimimo metrikose įrašytas bajoru, tad galėjo siekti mokslo. Mokėsi Kretingos pradinėje, Žemaičių Kalvarijos apskritinėje mokyklose, Vilniaus gimnazijoje, Vilniaus universitete, kur įgijo teisės magistro laipsnį. Daukantas VU studijavo 1816-1822 m. - klestėjimo laikotarpiu, klausėsi žymiausių to meto mokslininkų paskaitų. Greičiausiai tuo metu susipažino su aktyviais studentais žemaičiais, kurie puoselėjo darbo lietuviškos kultūros labui idėjas. Baigdamas VU, 1822 m. Simonas Daukantas parašė pirmąją Lietuvos istoriją lietuvių kalba Darbai senųjų lietuvių ir žemaičių Istoriją žemaitišką , daugiau nei po dešimtmečio, 1850-aisiais, ją perdirbo, pavadino Pasakojimais apie veikalus lietuvių tautos senovėje . Peterburge Daukantas parašė ir pirmąją lietuvių kultūros istoriją Būdas senovės lietuvių, kalnėnų ir žemaičių Dainės žemaičių Būdas senovės lietuvių, kalnėnų ir žemaičių
Tuo pat metu Daukantas rinko ir publikavo tautosaką ( Būde
Dėl pašlijusios sveikatos anksčiau išėjęs į pensiją, Daukantas tikėjosi atsidėti lituanistiniams darbams, mokslinei kūrybai. 1850-1855 m. gyveno Varniuose pas Žemaičių vyskupą Motiejų Valančių, 1855-1859 m. kartu su literatu Mikalojumi Akelaičiu - gydytojo Petro Smuglevičiaus nuomojamame Svirlaukio dvare pietryčių Latvijoje netoli Bauskės. Paskui grįžo į Žemaitiją, glaudėsi pas gimines, bičiulius. Paskutiniaisiais gyvenimo metais pasiligojęs apsistojo pas Papilės kleboną Ignotą Vaišvilą. Mirė 1864 m. pabaigoje, palaidotas Papilėje.
Daukanto asmenybė ir darbai - tarsi tiltas tarp XIX a. skirtingų luomų žmonių, bajorų ir valstiečių, savivokos, tarp LDK lietuvių kultūros ir tautinio atgimimo kartos lietuvybės, tarp Apšvietos ir Romantizmo. Daukantas domėjosi Lietuvos istorija ne tik kaip mokslinių tyrimų objektu, bet ypač kaip lietuvių tapatybės formavimo būdu, galimybe veikti skaitytojų savivoką. Jam buvo svarbu, kad Lietuvos istorija būtų ir tiksli, paremta archyviniais bei moksliniais tyrimais ir plačiai pažįstama, pasakojama, emociškai paveiki. Savo istoriniuose darbuose Daukantas perteikė pilietinio lietuvių tautiškumo vertybes: tėvynės gynimo pareigą, rūpinimąsi viešaisiais valstybės reikalais, stiprų ryšį su LDK istorija. Drauge pirmasis aiškiai susiejo lietuviškumą su etnine kilme ir gimtąja kalba. Daukanto darbuose lietuvių tauta suvokiama jau demokratiškai, ne luomiškai, tad istorinę praeitį joje įgijo ne tik kilmingieji, bet ir Lietuvos valstiečiai. Tokiu būdu lietuvių istorikas padėjo pagrindus moderniajai lietuvybei formuotis. Daukanto Lietuvos istorijos modelį perėmė ir išpopuliarino XIX a. pabaigos lietuvių tautinio atgimimo karta (Jonas Basanavičius, Jonas Mačiulis-Maironis).
Veikale Būde

Laikydamasis Apšvietos liberalistinių nuostatų, valdžią Daukantas kildino iš visuomenės sutarties. Jo požiūriu, ikikrikščioniškoji Lietuva buvo valdoma demokratiškai (nors „kūrėjų kūrėjas [krivių krivaitis] taip viešpatavo ūkėj [valstybėj], o didysis kunigaikštis ją rėdė [valdė], [...] nei vienas, nei antras nieko negalėjo užsiimti ir nuveikti be svieto [liaudies, žmonių] žinios, nesgi turėjo kelti sueimą [seimą, sueigą] ir tenai jautotis [klausti] ir teirautis apie didžiuosius ūkės reikalus visuotinai su svietu"). Senoji Lietuvos valstybė iškyla kaip kontrastas dabarties socialinei santvarkai (baudžiavai - „vergijai") ir lietuvių politinei būklei.
Anot Vytauto Merkio, praeities lietuvių tautos „aukštinimas" Daukanto darbuose nėra savitikslis, tai būdas dabarties lietuviams nurodyti siektiną idealą ateičiai: „Idealios senosios lietuvių visuomenės modelis Daukantui tėra argumentas, kad lietuvių tauta gali būti laisva, turėti neluominę demokratinę santvarką ir lygias teises su kaimyninėmis pripažintomis tautomis."
Daukantas, istorijoje iškėlęs laisvės vertybę kaip bendruomeninę gėrybę, tęsė LDK istorijos pasakojimą, susiejo jį su lietuvių etnine kultūra, o šio pasakojimo vienas tikslų - lietuvių tautinės savivertės pojūčio bei tikėjimo tautos ateitimi skatinimas.

Brigita Speičytė

# data[].attributes.attachment_link.description
Literatūra > Romantizmas ir realizmas . Anot istoriko Vytauto Merkio, Daukantas „po architekto Lauryno Stuokos-Gucevičiaus bus bene pirmas lietuvių valstietis, pasiekęs tokį aukštą mokslą". Be gimtosios, mokėjo lotynų, lenkų, rusų, latvių, vokiečių, prancūzų kalbas, turėjo turtingą mokslinę biblioteką.. Tai vienintelė paties Daukanto publikuota istorijos knyga, Jokūbo Laukio slapyvardžiu išspausdinta Peterburge 1845 m.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Simonas Daukantas buvo lietuvių istorikas, švietėjas, pirmasis parašęs Lietuvos istoriją gimtąja lietuvių kalba. Apie tai, koks buvo S. Daukantas, kokie jo darbai ir siekiai stebina net ir šiandieninį žmogų, kalbamės su VU Filologijos fakulteto Lietuvių literatūros katedros mokslo darbuotoja dr. Brigita Speičyte.
Ką mums reikėtų žinoti apie S. Daukantą?
Visų pirma S. Daukantas yra XIX a. lietuvių istorikas, parašęs pirmąsias Lietuvos istorijos knygas lietuvių kalba. Pirmąjį lietuvišką Lietuvos istorijos veikalą „Darbai senovės lietuvių ir žemaičių" jis parašė dar baigdamas Vilniaus universitetą 1822 m. Tais metais jis parengė ir traktatą lotynų kalba magistro laipsniui gauti iš teisės srities. Deja, „Darbai..." S. Daukantui gyvam esant liko nespausdinti. Iš spaudintų istorijos veikalų labiausiai minėtina pirmoji lietuvių kultūros istorija, išleista Sankt Peterburge 1845 m. - „Būdas senovės lietuvių, kalnėnų ir žemaičių". S. Daukantas bene pirmasis šioje knygoje pavartojo šiuolaikišką aukštaičio sąvoką. Kalnėnai - tai aukštaičiai. Iki tol Lietuvoje pagal tuometinę kultūrinę vaizduotę gyveno tik lietuviai ir žemaičiai.
Kuo šiandien įdomus S. Daukantas? Ar jo aprašyta lietuvių tauta ir jos būdas mums įdomūs tik kaip praeities ženklas?
S. Daukantas vienas pirmųjų pradėjo formuoti etninės lietuvių tautos, jos kultūros istorijos sampratą ir vaizdinį. Nuo „Būdo..." išleidimo prabėgo daugiau nei 150 metų, tautinė lietuvių savimonė pasikeitė, ir ne viskas šiandien atrodo priimtina. S. Daukantas kūrė tautinės lietuvių kultūros viziją - tai kultūra, išauganti iš konkrečios vietos, kuriama žmonių, nuo amžių susigyvenusių su atšiauriu, šiaurietišku kraštovaizdžiu. Kraštovaizdis formuoja ir jų būdą, gyvenimas kartu su kaimynais lemia jų papročius. Iš šio tautinio centro matomas ir visas kitas pasaulis. Tai tipiška ankstyvosios tautinės savimonės apraiška. Tačiau svarbu, kad šioje kultūros istorijoje S. Daukantas nekuria lietuvių kaip istorijos aukos vaizdinio. Toks vaizdinys populiarioje istorinėje savijautoje atsiranda tik XIX a. pabaigoje, „Aušros" laikais. Priešingai, S. Daukantas sako, kad lietuviai patys atsakingi už tai, kas atsitiko jų valstybei ir tautai, nes jie „nestrūnijo" fabrikų, neplėtojo amatų, prekybos, nesirūpino kultūra, nekūrė įžvalgios užsienio politikos ir leido sustiprėti agresyviems kaimynams, degradavo moraliai ir prarado valstybę. Atsakomybės ir gan laisvos laikysenos aspektas pirmojoje lietuvių kultūros istorijoje yra labai patrauklus ir, manau, aktualus šiandien.
Tai kokie tie S. Daukanto aprašyti lietuviai, koks jų būdas?
Kai S. Daukantas rašo apie XVIII a. pabaigą, padalijimų laikotarpį, valstybės žlugimą, vėl kažkaip keistai ir kiek nejaukiai galima atpažinti ir artimą šiandienai situaciją. Jis rašo apie du tautos sluoksnius, turėdamas omenyje feodalinę visuomenę: apie aukštuomenę - bajorus, aristokratus, kurie yra „ištižę lepumuose", rūpinasi tik privačiais reikalais, visiškai apleidę viešąjį visuomeninį ir politinį interesą, tuo tarpu nuvargusi liaudis nebesugeba nieko nuveikti, tik pasyviai stebi „vildamos naujus ponus malonesnius dėl savęs rasiant". S. Daukantas netiesiogiai teigia, kad tauta visų pirma pati praranda laisvę valstybės viduje ir tik paskui pasiduoda išorinei agresijai, nebegali jos atremti.

S. Daukantas šioje kultūros istorijoje aprašė lietuvių kultūros „antiką", aukso amžių. XIX a. tautinei vaizduotei būdinga pabrėžti, kad praeities laikas buvo tobulas. Jį apibrėžia tam tikras žmogaus tipas. S. Daukanto aprašytas idealus lietuvis labai artimas romėnų stoikams. Tai žmogus, kuris pasitenkina mažu, yra ryžtingas, nuoseklus, nepraranda vilties. Anot S. Daukanto, tai tas, kuris „ryžimesi negūra", t. y. pradėjęs darbą pabaigia, davęs žodį jį ištesi, kuris randa pusiausvyrą tarp privačių ir viešų interesų ar tarp valstybės ir visuomenės reikalų. S. Daukantas ypač pabrėžė, kad proistorėje lietuviai vyrai buvo kariai, moterys rūpinosi namų ūkiu. Tai buvo ne moterų vergovės, o įtakos ir atsakomybės sritis. Moterys buvo atsakingos už visą namų ūkį, o vyrai kariavo. S. Daukantas rašo, kad lietuviai vengė plėsti žemės valdas, kad „nuo karės nenutaustų" (kad nuo karinių reikalų nebūtų atitraukti į privačią žemdirbystės sritį).

Kaip galima suprasti iš likusių dokumentų, liudijimų, ir pačiam S. Daukantui būdinga stojiška laikysena - jis irgi „ryžimesi neguro", nuosekliai laikėsi savo principų, vertybių. Šaltiniuose minima legenda, kad S. Daukantas, būdamas Vilniuje, Aušros vartuose prieš stebuklingą Mergelės Marijos paveikslą davė įžadą rašyti visus darbus tik lietuviškai. Iš tiesų jis tvirtai laikėsi šio pasiryžimo viešumoje vartoti lietuvių kalbą. Žinoma, mokėjo ir kitų kalbų, lenkų kalba susirašinėjo su kolegomis, mokslininkais, bet savo mokslinius darbus rašė tik lietuvių kalba.
Kokie jo ryšiai su Vilniaus universitetu?
Nepasiturinčio žmogaus mokslinis darbas taip pat reikalavo stojiškumo. S. Daukantas ne vienoje vietoje mini, kad sudėtinga ir užsidirbti duonai, ir dirbti mokslinį darbą. Toks dvigubas darbas „ir geležinę sveikatą suvirina". S. Daukantas gana anksti turėjo atsistatydinti iš tarnybos. Išėjo į pensiją maždaug 57-erių dėl silpnos sveikatos po ilgalaikio darbo istoriniuose archyvuose ir gana kuklios duonos.

Su Vilniumi S. Daukantą sieja ne tik legendos, bet ir kultūros simboliai. 1814 m., būdamas dvidešimt vienerių, S. Daukantas pėsčiomis atkeliavo į Vilnių. Ta kelionė žadina vaizduotę, nes liudija žemos kilmės lietuvių mokslo troškimą, didžiulį aktyvumą, gyvybingumą. Juk nebuvo lengva iš kaimo atkeliauti į Vilnių. Kelionė liudija ir didžiulę Vilniaus universiteto, kaip tikrai europinio lygio universiteto, mokslo ir kultūros centro, trauką. Lietuvos kultūra be Vilniaus XIX a. pradžioje neįsivaizduojama. S. Daukantas, atkeliavęs į Vilnių, porą metų mokėsi Vilniaus gimnazijoje. Prieš tai buvo mokęsis Kretingos pradinėje mokykloje, Žemaičių Kalvarijos mokykloje, nuolat buvo tarp pasižymėjusių mokinių. Matyti, kad jis tikrai buvo gabus jaunuolis, atsidavęs studijoms ir mokslams.

Iš pradžių S. Daukantas įstojo į Vilniaus universiteto Laisvųjų menų fakultetą, studijavo klasikinę filologiją. Todėl jo vardu pavadintas vienas Filologijos fakulteto kiemelis. Jo bendrakursis buvo Adomas Mickevičius, 1816 m. perėjęs į Laisvųjų menų fakultetą. Tačiau po dvejų metų, 1818-aisiais, S. Daukantas persikėlė į Moralės ir politikos mokslų fakultetą, susitelkė ties teisės ir istorijos studijomis, klausėsi Vilniaus universiteto dėstytojų I. Onacevičiaus, J. Lelevelio paskaitų ir parašė teisės srities magistro darbą. Gabus ir, matyt, iš bendraamžių išsiskiriantis jaunuolis buvo įrašytas kaip galimas kandidatas į Filomatų, mokslo mylėtojų, draugiją. Bet kad būtų buvęs tos draugijos narys, nėra žinoma. Dėl 1823-1824 m. prasidėjusio proceso, kai universitete buvo išaiškintos slaptos studentų draugijos, S. Daukanto magistro vardo pripažinimo procedūra sustojo, ir jis tą vardą gavo tik po kelerių metų.
Kuo Jums, kaip literatūros istorikei, svarbus S. Daukantas?
1826 m. jis išvyko į Rygą, nes norėjo tęsti istorinius mokslinius tyrimus ir ieškojo priėjimo prie archyvų, kuriuose būtų su Lietuvos istorija susijusių dokumentų. Vienas iš tokių archyvų buvo Rygos generalgubernatoriaus archyvas, bet ten prie dokumentų buvo sudėtinga prieiti. Tad 1834 m. S. Daukantas išvyko dirbti į Peterburgą, kur buvo saugoma Lietuvos Metrika. Peterburge jis gyveno iki 1850-1851 m.
Įdomus faktas
Labai patraukli ir artima šiandienai S. Daukanto laikysena. Užsiimti lituanistika, lituanistiniais tyrimais XIX a. viduryje, be abejo, buvo daug sunkiau negu šiandien, bet S. Daukantas labai nuosekliai dirbo savo darbą, laikėsi savo linijos, visiškai nebūdamas tikras, ar jo veikalus kas nors skaitys, ar jie bus kam nors suprantami, ar rašo tik sau ir savo artimiausiems bičiuliams.

Nors S. Daukantas buvo kilęs iš valstiečių, jo šeima taip pat dalyvavo krašto istorijoje, politiniuose įvykiuose. Ant savo motinos antkapio jis užrašė, kad jo motina Kotryna Odinaitė Jurgienė Daukantienė 1795-aisiais (T. Kosciuškos sukilimo metai) kartu su savo vyru ir trim dieveriais (vyro broliais) dalyvavo garsiame Liepojos mūšyje. Įdomu, kad jauni valstiečiai, susilaukę pirmagimio (Simonui tuo metu buvo dveji), visa šeima kartu išėjo į sukilimą ir kovojo už valstybės laisvę. Matyt, pats S. Daukantas irgi sėmėsi energijos iš šios šeimos tradicijos.

# data[].attributes.attachment_link.title
Simonas Daukantas ir jo lietuviškas būdas

# data[].attributes.attachment_link.description
Simonas Daukantas buvo lietuvių istorikas, švietėjas, pirmasis parašęs Lietuvos istoriją gimtąja lietuvių kalba. Apie tai, koks buvo S. Daukantas, kokie jo darbai ir siekiai stebina net ir šiandieninį žmogų, kalbamės su VU Filologijos fakulteto Lietuvių literatūros katedros mokslo darbuotoja dr. Brigita Speičyte. Ką mums reikėtų žinoti apie S. Daukantą?