# data[].attributes.attachment_link.readable_text
runoilija, lehtori, professori

D. F. Hirn (repro Daniel Nyblin) 1862. Uuden Suomen kuva-arkisto.

Runoilija J. L. Runeberg loi ihannekuvan Suomen kansasta ja Suomen luonnosta ja antoi Vänrikki Stoolin tarinoissa Suomelle moraalisen identiteetin, olemassaolon oikeutuksen. Runeberg oli jo eläessään merkittävä kulttihenkilö, ja hänen muistonsa kunnioittaminen saavutti palvonnanomaisia mittoja.

Johan Ludvig Runeberg oli hyvin huomattava lyyrillinen ja eepillinen runoilija; hänen luomistyönsä sai erityisen merkityksen siitä ajasta ja ympäristöstä, jossa hän toimi. Runoudellaan Runeberg korotti, yhdessä Elias Lönnrotin kanssa, vastamuodostetun Suomen suuriruhtinaskunnan kulttuurikansojen joukkoon suomalaisten omissa ja ulkomaalaisten silmissä. Hän loi 1830- ja 1840-luvulla ihannekuvan Suomen kansasta ja Suomen luonnosta ja antoi Vänrikki Stoolin tarinoissa Suomelle moraalisen identiteetin. Runebergin ideologinen asema liittyi uushumanismin kreikkalaisihannointiin, poliittisesti se asettui keisari Nikolai I:n ajan konservatiiviseen linjaan. Runeberg sai, ennen kaikkea isänmaatunteen luojana ja Maamme-laulun kirjoittajana, hyvin suuren merkityksen kulttihenkilönä jo eläessään ja varsinkin kuolemansa jälkeen.

Runeberg syntyi Pietarsaaressa 5.2.1804. Hänen isoisänsä oli maanmittausjohtaja ja isosetänsä kuuluisa taloudellinen ajattelija, tilastomies ja maanmittauksen sekä maanviljelyksen uudistaja Efraim Otto Runeberg. Isoäiti kuului Tengström - Chydenius-pappissukuun ja äiti Malmien kauppiassukuun. Runebergin isän yliopisto-opinnot olivat jääneet kesken, ja hänestä oli tullut merikapteeni. Runebergin lapsuudenkoti oli köyhä, mutta taustalla oli kuitenkin merkittävä sukupiiri, jonka kuuluisin jäsen oli Turun piispaksi 1803 ja sittemmin arkkipiispaksi nimitetty Jacob Tengström. Runeberg lähetettiin kahdeksanvuotiaana setänsä luokse Ouluun kouluun, ja sedän kuoltua hän kävi kolme vuotta Vaasan triviaalikoulua, aina luokkansa priimuksena. Vaasan aikana Runeberg harrasti Carl Michael Bellmania, Bengt Lidneriä ja muita uudempia ruotsalaisia runoilijoita.

Runeberg aloitti yliopisto-opinnot Turussa syksyllä 1822. Yliopistossa oli juuri tapahtunut poliittinen käänne, jossa kaksi professoria ja yksi dosentti oli erotettu tai karkotettu hallituksenvastaisen toiminnan vuoksi ja epäiltyinä mannereurooppalaisen vallankumouksellisuuden kannattajiksi. Runeberg kiinnittyi puolestaan heti arkkipiispa Jacob Tengströmin ja teologian professorin A. J. Laguksen hallitusmieliseen "puolueeseen". Nämä olivat hänen tärkeimmät suosijansa; Runeberg vietti kesiä kotiopettajana Laguksen perheessä Liedon ja Paimion pappiloissa ja sittemmin Tengströmin luona Paraisten pappilassa.

Runeberg oleskeli 1824 - 1825 kotiopettajana kruununvouti D. Ph. Danielsonin luona Saarijärvellä ja sitten kapteeni E. G. af Enehjelmin luona Ruovedellä ja opiskeli klassikkoja. Hän pystyi säästämään riittävästi varoja voidakseen jatkaa vielä lisäksi saamansa stipendin avulla opintojaan filosofian kandidaatiksi 1827; hänet seppelöitiin maisteriksi samana kesänä. Saarijärven-aikanaan hän tutustui sisämaan luontoon, suomalaiseen talonpoikaiskansaan sekä vuoden 1808 - 1809 sodan ja sitä edellisen, vuosien 1788 - 1790 sodan, muistoihin. Hän kirjoitti sittemmin hyvin mielenkiintoisen tutkielman Saarijärven seudusta, kansanelämästä ja tavoista. Tutkielma antaa avaimen hänen isänmaakäsityksensä muodostumiseen omien havaintojen, kreikkalaisen kirjallisuuden opintojen ja Turun-aikana muun muassa aikakauslehdistä saatujen saksalaisten ideoiden vaikutuspiirissä. Se ilmestyi jo 1830-luvulla myös venäjäksi ja oli luomassa Runebergin varhain Venäjällä saavuttamaa mainetta.

Runeberg muutti syksyllä 1828 yliopiston mukana Helsinkiin pyrkiäkseen jatkamaan yliopistollista uraansa; pitkä ja komea nuori mies oli tällöin mennyt kihloihin pikkuserkkunsa ( Fredrika Runeberg) Fredrika Tengströmin kanssa. Taloudellisesta puutteestaan huolimatta hän ei antautunut pappisuralle vaan elätti itsensä pääkaupungissa opettajana ja lehtimiehenä, toimimalla konsistorinamanuenssin virassa ja antamalla yksityisopetusta.

Runebergista tuli 1830 kaunopuheisuuden dosentti Euripideen ja Senecan Medeiaa käsittelevällä vertailevalla tutkimuksella; kaunopuheisuus tarkoitti sekä klassillisten kielten että uudempien kielten, nimenomaan maan sivistyskielen ruotsin tyyliä ja kirjallisuutta ja ylioppilaiden kirjoitusharjoitusten ohjaamista. Runeberg spesialisoitui opettajansa Laguksen tapaan nimenomaan Kreikan kirjallisuuteen, josta tuli myös hänen oman runoilijantoimintansa tärkeä virike.

Ennen dosentiksi tuloaan Runeberg oli keväällä 1830 julkaissut kokoelmansa Dikter, joka oli ensimmäinen varsinainen erillinen Suomessa julkaistu runokokoelma ja sai hyvän vastaanoton myös Ruotsissa. Samana vuonna hän julkaisi niteen saksasta ruotsintamiaan serbialaisia kansanrunoja, Serviska folksånger, millä oli suuri vaikutus kansanrunouden käsitteen vakiintumiseen Suomessa ja Runebergin ystävään Lönnrotiin.

Runeberg perusti 1831 yhdessä muiden nuorten yliopistonopettajien kanssa uudentyyppisen oppikoulun, Helsingfors Lyceumin, ja ryhtyi seuraavana vuonna toimittamaan uutta sanomalehteä, kaksi kertaa viikossa ilmestynyttä Helsingfors Morgonbladia. Hän oli jo vuodesta 1827 avustanut lehtiä ensin Turussa ja sitten Helsingissä. Lehdessä selostettiin maailmantapahtumia ulkomaisten sanomalehtien perusteella, ja Runeberg yhdessä puolisonsa Fredrikan kanssa valitsi ja käänsi sopivia kohtia niiden kirjoituksista. Runeberg käänsi ja mukaili suuren määrän runoja eri kielistä. Runebergit olivat solmineet avioliiton 1831, ja 1831 - 1850 syntyi kahdeksan lasta, joista kuusi poikaa jäi eloon. Puolisot seurustelivat molempien sukulaisen, filosofian professori Johan Jakob Tengströmin ympärille muodostuneessa nuorten yliopistoperheiden piirissä, niin sanotussa Lauantaiseurassa, joka myös tärkeältä osin ylläpiti 1831 perustettua Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraa.

Runeberg kokeili myös näytelmäkirjailijana huvinäytelmällä Friaren från landet 1834. Toinen runonide Dikter ilmestyi 1833. Ensimmäiseen runokokoelmaan sisältyy viisiosainen sarja Svartsjukans nätter, toiseen pitempi runoelma Grafven i Perrho; molemmissa on lopuksi osasto Idyll och epigram, edellisessä 27 nimetöntä runoa, toisessa 33 otsikoitua runoa. Idyllit ja epigrammit ovat tulleet sävellyksinä, varsinkin Jean Sibeliuksen yksinlauluina, tunnetuimmiksi Runebergin lyyrillisistä runoista. Kahdella ensimmäisellä runokokoelmallaan Runeberg loi pysyvän maineen lyyrikkona, joka usein antiikkissävyisellä yksinkertaisuudella ja iskevyydellä luonnehtii rakkautta, sen puhkeamista, ehdottomuutta ja mustasukkaisuutta ja vertaa vaikuttavasti luontoa ja sieluntiloja, esimerkiksi kuuluisassa Lähteellä-runossa. Monissa runoissa tulee esiin antiikkissävyinen moraalisanoma, kuten nimettömässä runossa Saarijärven Paavosta.

Runebergin runoilijanolemus muodostui 1830-luvun aikana. Sen olennainen tekijä oli klassillisen antiikin kirjallisuuden ja moraalin syvällinen omaksuminen. Yliopistollinen ja sitten kymnaasin opetustoiminta ylläpiti ja syvensi Runebergin suhdetta kreikkalaiseen ja roomalaiseen runouteen. Hän pysyi vanhan kirjallisuuskeskeisen filologianäkemyksen kannalla eikä halunnut myöhemminkään palata yliopistoon Kreikan kirjallisuuden professoriksi, mitä hänelle ehdotettiin, koska hän ei ollut riittävästi seurannut eikä halunnut seurata etenkin Saksassa yhä enemmän kielitieteen ja tekstikritiikin suuntaan painottuvaa akateemisen filologian kehitystä.

Runeberg sai 1837 vakinaisen viran Porvoon kymnaasin Rooman kirjallisuuden, vuodesta 1842 Kreikan kirjallisuuden lehtorina; Suomessa oli siihen aikaan vain kaksi ruotsinkielistä ja yksi saksankielinen kymnaasi. Virkaan kuului Porvoon eli koko Itä-Suomen hiippakunnan tuomiokapitulin jäsenyys, ja Runeberg vihittiin papiksi 1838. Uskonnollista maailmankatsomustaan hän kuvasi näihin aikoihin Vanhan puutarhurin kirjeissä, joissa hän asettui pietismin asketismia ja maailmankielteisyyttä vastaan. Porvoon kymnaasinlehtorin virka oli usein johtanut tuottoisien maalaisseurakuntien kirkkoherran virkaan tai piispanvirkaan, ja on mahdollista, että Runeberg haaveili piispanvirasta, jonka taloudelliseen tuottoisuuteen hän oli tutustunut Tengströmin perhepiirissä ja johon virkaan Tengström itse oli aikanaan tullut runouden ja kreikan kielen tietä pitkin. Runeberg oli vaativa ja ankarakin vanhan tyylin opettaja. Poliittisesti arkaluontoisina vuosina 1847 - 1850 hän oli kymnaasin rehtori; 1857 hän sai vetäytyä 53-vuotiaana eläkkeelle täydellä palkalla.

Porvooseen muuttaessaan Runeberg luopui Helsingfors Morgonbladin toimittajuudesta ja perusti toisten kanssa 1838 Borgå Tidningin, jota hän avusti vuoteen 1848. Porvoon-vuosina Runebergien perhe kasvoi, ja 1852 se muutti uuteen, sittemmin kotimuseoksi muunnettuun kotiin lähelle kymnaasin vähän aikaisemmin valmistunutta uutta komeaa rakennusta. Runebergit hankkivat jo aikaisemmin itselleen Kroksnäsin pienen kesäpaikan, jossa Runeberg ja hänen poikansa kalastelivat ahkerasti. Runeberg oli myös innokas metsästäjä. Varsinkin Porvoon-kauteen kuuluvat myös Runebergin rakastumiset, joista tärkein kohdistui Emilie Björksténiin ja jotka vaikuttivat voimakkaasti hänen mielentiloihinsa ja hänen luovaan työhönsä.

Runeberg sai jo varhain arvostusta Ruotsissa ja 1830-luvun lopussa etenkin Jakov Grotin ansiosta Venäjällä. Hän sai 1839 Ruotsin Akatemian korkeimman palkinnon runoudesta, ja samana vuonna keisari antoi hänelle ylimääräisen vuosittaisen apurahan. Venäjältä tullut kiinnostus sai Runebergin kirjoittamaan 1841 julkaistun venäläisaiheisen runoteoksen Nadeschda, samalla kun suomalaisen heksametrisarjan kolmas osa, kartanomiljööseen sijoitettu Julqvällen ( Jouluilta) ilmestyi. Runeberg oli yliopiston kaksisataisjuhlallisuuksien keskeisiä henkilöitä 1840, ja mukana silloin solmituissa suomalais-venäläisissä kirjailijoiden suhteissa, jotka johtivat yhteiseen kirjoituskokoelmaan. Runebergin Venäjällä saama huomio - häntä sanottiin "Suomen Pushkiniksi" - stimuloi häntä paitsi kirjoittamaan Nadeschdan myös ajattelemaan muutenkin rooliaan sekä kansallisesti että kansainvälisesti. Jouluillan tematiikka liittyy sekin Venäjään sikäli, että sekä kartanonherran, majurin, että vanhan sotilaan pojat ovat taistelemassa Venäjän joukoissa turkkilaisia vastaan; edellinen haavoittuu, jälkimmäinen kaatuu. Tässäkin runoelmassa on keskeishenkilönä nuori nainen, ja loppukohtauksessa Runeberg ensimmäisen kerran hahmottaa Suomen emotionaalisesti ja moraalisesti vetoavaksi isänmaaksi, jota köyhyyteen tyytyvä vanha sotilas edustaa.

Kolmannessa Dikter-runokokoelmassaan 1843 ja seuraavan vuoden ossiaanisessa runoeepoksessa Kung Fjalar ( Kuningas Fjalar) heijastuu runoilijan miehuudeniän vakavuus ja raskasmielisyyskin ja samalla Euroopan kirjallisuuden vaikutus aihepiireihin ja käsittelyyn. Hänen tuotantonsa saavutti yhä laajempaa arvostusta, jonka osoituksina olivat 40-vuotiaana saatu professorin arvonimi ja Ruotsin Pohjantähden ritarikunnan jäsenyys.

Vallankumousvuoteen 1848 johtanut poliittinen levottomuus sai Runebergin kevään 1846 kriittisessä tilanteessa kirjoittamaan ja ojentamaan Helsingin ylioppilaille jo alun perin kansallislauluksi tarkoitetun Vårt Landin ( Maamme) ja sitten kokoamaan ja kirjoittamaan joukon moraalia ja vastuullisuutta korostavia runoja, jotka ilmestyivät jouluksi 1848 nimellä Fänrik Ståls Sägner ( Vänrikki Stoolin tarinat). Kokoelman yleissävy on konservatiivisen isänmaallinen ja samalla usein myös humoristinen; sillä oli ratkaiseva vaikutus suomalaisen isänmaatunteen muodostumiseen ja sen uushumanistiseen luonteeseen. Maamme-laulussa ja Heinäkuun viidennessä päivässä (jälkimmäinen julkaistiin vasta II osassa) isänmaatunne sitoutuu jo Hannassa esiteltyyn maiseman esteettis-moraaliseen velvoittavuuteen. Molemmissa korostetaan Suomen kansan köyhyyttä ja tyytymistä kohtaloonsa, mutta samalla uskollisuutta ja urhoollisuutta. Maamme-laulu päättyy yleiseen valoisan tulevaisuuden julistukseen; tulevaisuuden Runeberg näkee vastoin ajan eurooppalaista päävirtausta "kypsymisen", ei vallankumouksen tai taistelun tuloksena. Suomen kannalta vaarallisessa vallankumoustilanteessa Runeberg ohjasi siis varsinkin levotonta ylioppilasnuorisoa lojaalisuutta ja itsehillintää korostavaan suuntaan. Maamme-laulusta tehtiin Fredrik Cygnaeuksen taitavan ohjauksen avulla Suomen kansallislaulu 13.5.1848 vietetyssä ylioppilasosakuntien kevätjuhlassa. Fredrik Pacius sävelsi tällöin runon, ja Runeberg liitti Paciuksen sävellyksen Vänrikki Stoolin tarinoiden ensimmäisen osan nuottiliitteeksi.

Suuren osan 1850-lukua Runeberg omisti virsikirjatyölle ja virsirunoilulle. Hän korjasi ja uudisti monia vanhempia virsiä ja kirjoitti itse 62 virttä, joista osa on säilynyt sekä ruotsin- että suomenkielisessä virsikirjassa. Vuosikymmenen lopussa Euroopassa ja Suomessa virinnyt uudenlainen poliittinen vaihe käänsi hänen harrastuksensa jälleen kansalaiselämään, myös omien poikien vaikutuksesta, mistä oli seurauksena Vänrikki Stoolin tarinoiden toinen, edellistä sotaisempi osa 1860. Siihen sisältyvät sotaista isänmaallisuutta ilmentävät Porilaisten marssi ja Sotilaspoika.

Vänrikki Stoolin tarinoiden ensimmäinen ja toinen osa eroavat melko lailla toisistaan varsinkin siinä suhteessa, että edellinen on selvästi venäläismielisempi ja jälkimmäinen taas ruotsalaismielisempi ja konkreettisemmin historiallinen. Yhteistä niille on antiikkisperäisten ihanteiden, miehuuden, uskollisuuden, urhoollisuuden, itsehillinnän ja aseveljeyden, keskeinen korostaminen. Jälkimaailma on usein liiaksi nähnyt näissä runoissa vuoden 1808 - 1809 sodan kuvittamista: kuitenkaan esimerkiksi kaikkein tärkeimpiin kuuluvassa Döbeln Juuttalla -runossa ei lainkaan kuvata Juuttaan taistelua vaan Georg Carl von Döbelnin omaa moraalista kamppailua, eikä Heinäkuun viidennessä päivässä Joachim Zachris Dunckerin toimintaa ja taistelua vaan luonnonkauneuden herättämää velvollisuudentuntoa isänmaan edestä.

Virsikirjatyö rasitti 1854 - 1857 kovasti Runebergia, mutta kun hän erosi virastaan viimeksi mainittuna vuonna, Runebergit alkoivat viettää vieraanvaraista elämää eläkkeen ja virsikirjapalkkioiden turvin; Runeberg ilmaisi tyytyväisyytensä siihen, että hän sai keskittyä "ketunjahtiin ja vänrikkien takomiseen". Salamiin kuninkaiden painatuksen aikana 1863 Runeberg sai metsästysretkellä halvauskohtauksen, josta hän ei parantunut vaan eli vuoteenomana kuolemaansa 1877 saakka. Fredrika Runebergin kirjeet pojalleen Walter Runebergille Roomaan antavat järkyttävän kuvan hänen pysyvästä masennuksestaan näinä vuosina. Vuosikausia koko Suomi odotti runoilijan kuolemaa; sinä aikana tuli kuitenkin kunnianosoituksia kuten (Tukholman) Kungliga Vitterhetsakademienin ja (Pietarin) Keisarillisen tiedeakatemian jäsenyys sekä keisarillinen nuuskarasia briljantein ja Ruotsin Pohjantähden suuri risti, jotka osoittavat hänen maineensa kasvua.

Vuodesta 1861 alkaen ilmestyi useita koottujen teosten laitoksia ja Runebergin teosten käännöksiä monille kielille. Suomeksi Runebergin runoutta käänsi jo 1844 August Ahlqvist (Oksanen), ja erityisen komitean 1867 valmiiksi saamasta Vänrikki Stoolin tarinoiden suomennoksesta tuli hyvin tunnettu ja paljon siteerattu, varsinkin Paavo Cajanderin korjaamana (1889). Enimmän osan Runebergin tuotannosta on suomentanut Otto Manninen, mutta nämä suomennokset ovat jo osin vanhentuneita; uusia ovat julkaisseet Tarmo Manelius ja Teivas Oksala. Runebergin runoja sävellettiin jo varhain: F. A. Ehrströmin sävellykset runoihin Lähteellä ja Joutsen ovat saavuttaneet Suomessa kansanlaulunomaisen tunnettuuden. Maamme-laulun lisäksi Fredrik Pacius sävelsi Sotilaspojan, Karl Collan monia Runebergin runoja, myös Vänrikki Stoolin tarinoista, kuten Hurtti Ukon ja Torpan tytön, ja samoin A. G. Ingelius. Kansainvälisesti kuuluisiksi ovat tulleet Sibeliuksen sävellykset moniin Runebergin rakkausrunoihin, esimerkiksi Flickan kom ifrån sin älsklings möte.

Runebergista tuli jo eläessään "Suomen ensimmäinen suurmies", ja hänen muistonsa kunnioittaminen saavutti palvonnanomaisia mittoja. Runebergin päivää 5.2. vietettiin kynttilänvalaistuksin kansallispäivänä, ja Suomen säätyjen aloitteesta syntyneen keräyksen turvin valmistui suuri Runebergin patsas Helsinkiin. Tämä Helsingin ensimmäinen suuri julkinen muistomerkki on runoilijan pojan Walterin veistämä; se paljastettiin suurin juhlallisuuksin 1885. Runebergin koti ostettiin valtion varoilla perillisiltä 1880, palautettiin Runebergien parhaan kauden kuntoon ja avattiin museokotina yleisölle 1882. Vuonna 1885 perustettu Svenska litteratursällskapet i Finland otti tehtäväkseen vaalia Runebergin muistoa; sen vuosijuhla vietetään helmikuun viidentenä. Myös Suomen Taiteilijaseura ja Pohjois-Pohjalainen Osakunta viettävät vuosijuhlaansa samana päivänä. Erityisesti Runebergin kulttia viljeltiin 1899 alkaneen poliittisen kuohuntavaiheen aikana, jolloin kansan monarkkisia tunteita tietoisesti suunnattiin uudelleen kansallisten suurmiesten kunnioitukseen. Vänrikki Stoolin tarinoita jaettiin kansalle ilmaiseksi tai halpoina painoksina sekä silloin että talvisodan aikana. Vänrikkien monet kohdat muodostivat molemmilla kielillä Suomen ensimmäisen oman sitaattiaineiston, koska lähes kaikki suomalaiset saivat kansa- ja oppikoulussa tutustua tähän runokokoelmaan.

Kaikki J. L. Runebergin teokset käännettiin suomeksi jo 1840-luvulta alkaen. Runeberg tuli 1830-luvulta alkaen tunnetuksi Venäjällä, ja monet hänen teoksistaan käännettiin saksaksi, tanskaksi, ranskaksi ja englanniksi; näille kielille käännettiin ainakin Hanna, Nadeschda, Kung Fjalar ja Fänrik Ståls Sägner; Hanna ja Nadeschda käännettiin myös italiaksi, ja jälkimmäisestä ilmestyi ranskaksi uusi, kuvitettu painos 1920-luvulla. Idyllit ja epigrammit julkaistiin niin ikään ranskaksi 1980-luvulla. Runebergin satavuotisjuhla herätti myös laajaa huomiota ulkomailla. Ruotsissa Runeberg on aina luettu ruotsinkielisen kirjallisuuden ensimmäisten joukkoon.

Monissa Suomen kaupungeissa ja myös Tukholmassa on Runebergin mukaan nimetty katu, ja C. E. Sjöstrandin muovailena runoilijan rintakuva on lähes kaikissa Suomen kouluissa.

Johan Ludvig Runeberg S 5.2.1804 Pietarsaari, K 6.5.1877 Porvoo. V merikapteeni Lorenz Ulrik Runeberg ja Anna Maria Malm. P 1831 - kirjailija Fredrika Charlotta Tengström S 1807, K 1879, PV senaatin kamreeri Karl Fredrik Tengström ja Anna Margareta Bergbom. Lapset: Anna Carolina S 1832, K 1833; Ludvig Mikael S 1835, K 1902, lehtori; Lorenzo S 1836, K 1919, lääketieteen ja kirurgian tohtori; Walter Magnus S 1838, K 1920, kuvanveistäjä; Johan Wilhelm S 1843, K 1918, sisätautiopin professori, kansanedustaja, valtioneuvos; Jakob Robert S 1846, K 1919, insinööri, liikemies; Edvard Moritz Adolf S 1848, K 1851; Fredrik Karl S 1850, K 1884, lääketieteen lisensiaatti.

URA. Ylioppilas Keisarillisessa Turun yliopistossa 1822; filosofian kandidaatti, maisteri 1827; vihitty papiksi 1838.

Yliopiston konsistorinamanuenssi Helsingissä 1830 - 1834; kaunopuheisuuden dosentti 1830; opettaja Helsingfors Lyceumissa 1831 - 1836; Porvoon kymnaasin Rooman kirjallisuuden vsta 1842 Kreikan kirjallisuuden lehtori 1837 - 1857, rehtori 1847 - 1850.

Porvoon tuomiokapitulin jäsen 1838 - ; virsikirjakomitean jäsen 1853 - .

Jäsenyydet: Societas pro Fauna et Flora Fennica 1835; Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademienin kirjeenvaihtajajäsen 1851, jäsen 1870; Pietarin Keisarillinen tiedeakatemia 1876.

Kunnianosoitukset: P. Annan R 2 1855; Ruotsin Pohjantähden R 1844, K 1860, s. r. 1873; Tanskan Dannebrogin R 1858. Professorin arvo 1844. Teologian tohtori 1857.

TUOTANTO. Katso Suomen kirjailijat 1809 - 1916. 1994; Samlade skrifter 1 - 7. Örebro, Stockholm 1851 - 1868; Samlade arbeten 1 - 7. 1861 - 1871; Samlade arbeten 1 - 6. 1899 - 1900 (normaalilaitos); Samlade skrifter 1 - 20. 1933 - 2005 (perusteellisesti kommentoitu).

Elokuvat: Vänrikki Stoolin tarinat. 1910, 1926, 1939; Sven Tuuva. 1958.

LÄHTEET JA KIRJALLISUUS. J. L. Runebergin kokoelma, Historiska och litteraturhistoriska arkivet, Svenska litteratursällskapet i Finland; J. L. Runebergin arkisto, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuusarkisto.

E. Brydolf, Sverige och Runeberg I - II. 1943, 1966; F. Cygnaeus, Om Fänrik Ståls sägner : betraktelser. 1861; F. Cygnaeus, Om Johan Ludvig Runeberg. 1873; S. Ek, Nationella gestalter i Runebergs ungdomsdiktning. Lund 1940; S. Ek, Möten med Runeberg, Rydberg och Fröding : studier och essäer. Lund 1949; R. Hedvall, Runeberg och hans diktning. 1941; M. Hirn, Runeberg i bild. 1954; Y. Hirn, Runebergskulten. 1935; Y. Hirn, Runebergin runoilijaolemus. 1942; Y. Hirn, M. Hirn, Runeberg ja hänen maailmansa. 1937; L. Huldén, K. Forslund, H. Solstrand-Pipping, Konkordans över J. L. Runebergs lyrik. 1990; M. Klinge, Runebergs två fosterland. 1983; M. Klinge, Poliittinen Runeberg. 2004 (myös ruotsiksi); O. Nousiainen, Vänrikki Stoolin maailma : runojen elämää ja taustaa. 1961; T. Oksala, J. L. Runebergin Kreikka ja Rooma : tutkielmia runoilijan suhteesta antiikkiin ja klassiseen perintöön. 2004; M. von Platen, Runeberg i skvallerspegeln // Historiska och litteraturhistoriska studier 66. 1991; J. E. Strömborg, K. Allardt, Biografiska anteckningar om Johan Ludvig Runeberg I - IV. 1927 - 1931; W. Söderhjelm, Johan Ludvig Runeberg : hänen elämänsä ja runoutensa : muutamia runoilijan muotokuvia. 1904 - 1908; G. Tideström, Runeberg som estetiker : litterära och filosofiska idéer i den unge Runebergs författarskap. 1941; L. Viljanen, Runeberg ja hänen runoutensa I - II. 1944, 1948; J. Wrede, Fänrikarnas födelse : kronologin i J. L. Runebergs Fänrik Ståls sägner. 1981; J. Wrede, Se kansa meidän kansa on : Runeberg, vänrikki ja kansakunta. 1988; J. Wrede, Världen enligt Runeberg : en biografisk och idéhistorisk studie. 2005; T. Wretö, J. L. Runeberg. Boston 1980.

Elokuvat: Runon kuningas ja muuttolintu. 1940.

JOHAN LUDVIG RUNEBERGIN MUKAAN NIMETTY. 5.2. Runebergin päivä; Runebergin lähde, Ruovesi; katu, Helsinki, Hyvinkää, Kokkola, Kotka, Lohja, Parainen, Porvoo, Tampere, Vaasa, Äänekoski; Runeberginaukio, Mikkeli; Juhlaraha 2004; leivos.

AUKTORITEETTITUNNISTEET. VIAF: 39390739

BIOGRAFIASAMPO. Etsi artikkeliin liittyviä henkilöiden verkostoja ja aikajanoja tästä.

# data[].attributes.attachment_link.description
runoilija, lehtori, professori D. F. Hirn (repro Daniel Nyblin) 1862. Uuden Suomen kuva-arkisto. Runoilija J. L. Runeberg loi ihannekuvan Suomen kansasta ja Suomen luonnosta ja antoi Vänrikki Stoolin tarinoissa Suomelle moraalisen identiteetin, olemassaolon oikeutuksen. Runeberg oli jo eläessään merkittävä kulttihenkilö, ja hänen muistonsa kunnioittaminen saavutti palvonnanomaisia mittoja.

# data[].attributes.body
Testaa tietosi Runebergista!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Oliko J.L.Runeberg a) sokerileipuri b) puhetaidon opettaja vaiko c) runoilija? No, tämä oli aika helppo, mutta mitä muuta tiedät kansallisrunoilijastamme? Testaa tietosi ja vastaa 10 kysymykseen!

Kertaa tietosi Runebergista kahdessa minuutissa!!

Aiheeseen liittyvät linkit

# data[].attributes.attachment_link.description
Oliko J.L.Runeberg a) sokerileipuri b) puhetaidon opettaja vaiko c) runoilija? No, tämä oli aika helppo, mutta mitä muuta tiedät kansallisrunoilijastamme? Testaa tietosi ja vastaa 10 kysymykseen! Kertaa tietosi Runebergista kahdessa minuutissa!! Aiheeseen liittyvät linkit

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bång, Johan Zacharias (1782 - 1845), ruotusotamies "Älyä kyll`ei Dufvalla lie liiaksi ollutkaan, pää huono oli", arveltiin, "mut sydän paikallaan."
Vaasan rykmentin kerskailunhaluinen ja viinaanmenevä ruotusotamies Bång piti itseään Runebergin luoman Sven Dufvan, sankarillisen mutta tyhmän sotamiehen, esikuvana. Pitkän aikaa Bångin käsitystä pidettiin historiallisena totuutena. Tosiasiassa Runebergin kuvaus Koljonvirran taistelusta oli pitkälti mielikuvituksen tuotetta, kunnianosoitus antiikin tarinaperinteelle.
elämäkertaan
Fieandt, Otto Henrik von (1762-1823), eversti "Mut hän piti päänsä ain`, omaa tietään kulki vain. Totellut ei sanaa toisen, sai siis joukon erikoisen"
Von Fieandtin sotilasurasta ei ole jäänyt kovin kunniakasta kuvaa jälkipolville. Hän kuului Anjalan liittoon mutta sai kuitenkin kuninkaalta armahduksen ja jatkoi uraansa Suomen sodassa Hämeen läänin jalkaväkirykmentissä. Hänet muistetaan omavaltaisena komentajana, ja Ruotsi-Suomen suuria tappioita on pidetty osittain hänen puutteellisen strategisen taitonsa syynä.
elämäkertaan
Hertzen, Ernst Gustaf von (1765-1834), eversti "Takaisin kääntyy joukot, pois jo käsketyt, ja Hertzenkin jo ryntää vasten rantaa."
Tämä Uudenmaan jääkäripataljoonan komentaja tunnetaan yhdestä käänteentekevästä ratkaisusta, Siikajoen taistelun perääntymisen vaihtumisesta hyökkäykseksi. Sodan jälkeen von Hertzenille tarjottiin paikkaa Venäjän keisarin perustamissa suomalaisissa joukoissa, mutta hän kieltäytyi astumasta entisen vihollisen palvelukseen.
elämäkertaan
Klercker, Carl Nathanael af (1734-1817), kenraali, kartoittaja, vapaaherra "Muistan hänen harmaan päänsä, kun hän ympär` ratsasti ja kuin isä sulosilmin poikiansa katsasti"
Kustaa IV Adolf teki C. N. Klerckeristä joukkojen ylipäällikön Klingsporin tilalle. Klercker oli kuitenkin vanha ja varovainen kuten edeltäjänsäkin, eikä sotatilanteessa tapahtunut enää suuria muutoksia. Hänen suurimmaksi ansiokseen onkin laskettu vanhimman yhtenäisen Suomen kartaston luominen.
elämäkertaan
Klingspor, Vilhelm Mauritz (1744-1814), sotamarsalkka, kreivi "Silloin Klingspor saapuu, ottaa arvollansa komennon, antaa käskyjä kuin Klercker, mutta käskee pakohon."
Klingspor, Suomessa olevien joukkojen ylipäällikkö, muistetaan miehenä, joka johti suomalaiset joukot tappioon ja tuhoon. Klingspor oli yrittänyt parantaa Suomen puolustusta jo ennen sodan syttymistä, mutta hänen ehdotuksiinsa ei oltu suostuttu. Jälkeenpäin hänet on nähty raukkamaisena pakenijana, vaikka alunperin hänen tarkoituksensa oli säästellä vähäisiä joukkoja, kunnes Ruotsista saataisiin apuvoimia.
elämäkertaan
Kulnev, Jakov Petrovits (1764-1812), kenraali "Syviä meihin haavoja vaikk` usein pisti peitsellään, on rakas meille maineensa, kuin meidän oisi hän..."
Tämä kasakkajoukkojen johtaja oli venäläisten kärjessä, kun Ruotsi-Suomen armeija vetäytyi pohjoiseen. Kulnev osallistui miehineen kaikkiin tärkeimpiin taisteluihin ja tuli tunnetuksi ruotsalais-suomalaistenkin joukkojen keskuudessa kevytmielisenä mutta etevänä sotilaana. Vänrikki Stoolin tarinoissa hän on ainut vihollinen, josta puhutaan yhtä ylistävästi kuin omistakin sotilaista. Runeberg oli itse henkilökohtaisesti tavannut Kulnevin lapsuudessaan Pietarsaaressa.
elämäkertaan
Kustaa IV Adolf (1778-1837), Ruotsin kuningas "Kuitenkin sodan ryske lähemmäks yhä saa; se meistä, kuninkaasta, on arveluttavaa."
Kustaa IV Adolfin henkinen tasapaino horjui jo varhain. Hänen isänsä oli joutunut salamurhan uhriksi ja vanhempiensa ainoana eloonjääneenä lapsena hän joutui nuorena vastuuseen valtakunnasta. Ruotsilla olivat vastassa sekä Napoleonin Ranskan että Venäjän joukot. Suomen sodan katastrofi oli osittain Kustaa IV Adolfin epärealistisen politiikan ja sotilaallisten virhearviointien syytä. Kuninkaan tehtävä osoittautui mahdottomaksi, ja hän joutui luopumaan kruunustaan.
elämäkertaan
Lode, Karl Leonhard (1752-1816), eversti "Väki virkkoi: "Tulimmainen! Vielä ukko nuori on. Sydämessä veitikkainen vielä asuu vallaton."
Ukko Lode, Savon rykmentin eversti, tunnettiin avuliaisuudestaan ja rehellisyydestään. Hänen sotilasuransa ei edennyt niin hyvin kuin olisi voinut, sillä Lodella oli hyvin omalaatuinen johtamistyyli eikä hänellä ollut tarvittavaa kunnianhimoa. Haavoituttuaan pahoin Alavuden taistelussa Lode ei enää kyennyt jatkamaa sotilaana. 1810 hän erosi virastaan ja vetäytyi maatilalleen Kuopion lähistölle.
elämäkertaan
Ramsay, Sofia Lovisa (1754 - 1816), äiti, kartanoitten omistaja "Vaan vaimo, jonka veljeksien luo näit hiljalleen kuin haamu käyvän, tuo ol' äiti urhoveljein."
Sofia Lovisa Ramsayn kaksi poikaa, Anders Wilhelm ja Carl Gustaf, kaatuivat Suomen sodassa. Matkamiehen näky -runossa Runeberg kuvaa Espoon kartanon rouvaa suremassa poikiensa kuvien äärellä. Aleksanteri I tarjosi Sofia Lovisa Ramsaylle myöhemmin korvausta sodanaikaisista menetyksistä, mutta tämä pyysi keisarilta vain vapautusta uskollisuudenvalasta muuttaakseen perheineen Ruotsiin.
elämäkertaan
Sandels, Johan August (1764-1831), sotamarsalkka "Tuhat pyssyä hänt` yhä tähtäilee, hän siit` ei tietävinään; hän vartoo, katsovi kelloaan, kuin tyyn`olis rauha vaan."
Tukholmalaisen kirjailijan ja vuorineuvoksen poika teki yllättävän uravalinnan ryhtymällä sotilaaksi. Suuren osan urastaan hän toimi Itä-Suomessa. Kaikesta päätellen hän oli erittäin etevä sotilas, sillä hän eteni urallaan pitkälle, Norjan käskynhaltijaksi. Runebergin luoma kuva saamattomasta ja hedonistisesta marsalkasta ei siis vastanne todellisuutta.
elämäkertaan
Schwerin, Vilhelm von (1792-1808), Suomen sodan vänrikki "Nimi nuoren sankarin loistettaan näin varhain loi; kirkkaampaa toivoa milloinkaan ei nähdä voi."
Runeberg teki Vilhelm von Schwerinistä hävityn Suomen sodan suurimman sankarin. Oravaisten ratkaisutaistelussa nuori sotilas ei luopunut puolustusasemastaan haavoittumisenkaan jälkeen. 15-vuotiaana haavakuumeeseen kuollut vänrikki nostettiin myöhemmin kaikkien ruotsalaispoikien esikuvaksi.
elämäkertaan
"Horjuimmeko Siikajoella, kun sai koittaa viimeinkin? Jalkoihinko Revonlahdell` luotettiin vai käsihin? Adlercreutz sen virkkaa voisi, Cronstedt myös ja moni muu mut ne sankarit on siellä, miss` on sanatonna suu. Jalot lausuin nimet, heille kiitosta ja kunniaa! Monta heidän vertaistansa povehensa peitti maa, Döbeln lepää, Duncker lepää; kysy heidän aikojaan, niistä tietää, niin kuin tässä, halpa sotavanhus vaan." Adlercreutz, Carl Johan (1757-1815), kenraali, valtaneuvos, kreivi
Cronstedt, Carl Olof (1756-1820), vara-amiraali
Duncker, Joachim Zachris (1774-1809), everstiluutnantti
Döbeln, Georg Carl von (1758-1820), kenraaliluutnantti, vapaaherra
C. J. Adlercreutz oli mukana sekä Kustaa III:n vallankaappauksessa että Kustaa IV Adolfin kukistamisessa. Suomen sodassa hän vastasi yliadjutanttina armeijan sodanjohdosta. Maineensa sotilaana hän hankki menestyksekkäässä Siikajoen taistelussa. Hänen vanhentunut taktiikkansa sopi kuitenkin huonosti Suomen olosuhteisiin.
elämäkertaan

C. O. Cronstedtin elämässä oli aineksia sekä sankaritarinalle että petturuussyytöksille. Cronstedtit olivat sotilassukua, ja nuoren Carlin eteneminen armeijan palveluksessa oli ilmiömäinen. Jo 14-vuotiaana hän oli kersantti, ja 1801 Kustaa IV teki hänestä vara-amiraalin. Jälkipolvet muistavat hänet kuitenkin Viaporin kavaltajana, joka antoi linnoituksen antautua taistelutta venäläisille.
elämäkertaan

J. Z. Duncker oli myös sotilassukua, ja hänet merkittiin jo 5-vuotiaana Savon jääkärirykmentin kirjoihin. Dunckerin elämä kuitenkin katkesi väkivaltaisesti Suomen sodassa, kun hän ei suostunut antautumaan ylivoimaiselle viholliselle. Runeberg teki hänestä "urhoollisista urhoollisimman" sotasankarin.
elämäkertaan

G. C. von Döbelnistä piti alun perin tulla pappi tai lakimies, mutta hän päätyikin upseerinuralle. Hän oli oman aikansa rautainen sota-ammattilainen, joka oli käynyt Itä-Intiassa asti Ranskan joukkojen mukana opiskelemassa sotataitoja. Häntä on kuvailtu täydelliseksi sotilaaksi, joka yritti jopa opiskella suomenkieltä ymmärtääkseen paremmin sotilaitaan.
elämäkertaan
Edelfelt, Albert (1854-1905), taidemaalari, Vänrikki Stoolin tarinoiden kuvittaja Jo varhain Abert Edelfeltistä odotettiin Suomen kansallisen sankarimaailman kuvittajaa. Häntä pidettiin parhaana mahdollisena taiteilijana antamaan kasvot runebergiläiselle idealismille. Nämä odotukset Edelfelt lunasti 1890-luvulla syntyneillä Vänrikki Stoolin tarinoiden kuvituksilla. Taiteilija pyrki kuvaamaan Suomen sotaa mahdollisimman realistisilla historiallisilla yksityiskohdilla ja teki sen eteen paljon taustatyötä. Itse hän luonnehti kuvitustaan "vaatimattoman elämänsä hienoimmaksi työksi".Sivun Runeberg-suomennokset Paavo Cajander.
elämäkertaan
Artikkelit julkaistu Kansallisbiografia-verkkojulkaisussa.
Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1997-.
Saatavissa: http://www.kansallisbiografia.fi.
ISBN 951-746-598-4.
Studia Biographica 4.

# data[].attributes.attachment_link.description
Euroopan vallankumousvuosi 1848 sai J. L. Runebergin kirjoittamaan runoja, jotka korostivat moraalia ja vastuullisuutta. Näistä runoista kootuissa Vänrikki Stoolin tarinoissa (1.osa 1848 ja 2.osa 1860) Runeberg antoi vasta syntymässä olleelle Suomelle identiteetin, olemassaolon oikeutuksen ja isänmaan tunteen. Vänrikki Stoolin tarinoiden merkitys kansallistunteen nostattajana on ollut suuri muun muassa routavuosien ja talvisodan aikana, jolloin niitä jaettiin kansalle jopa ilmaiseksi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kello kolme tammikuisena iltapäivänä vuonna 1818 syntyi Kuddnäsin kartanossa Uusikaarlepyyssä poikalapsi. Niin kuin siihen aikaan oli tapana, tilan vanha puutarhuri luki pojan kohtalon tähdistä. Hänen mukaansa oli selvää, että Topeliuksen perheeseen syntyneestä pojasta oli tuleva kuuluisa mies.

Puutarhurin ennustus osui oikeaan, sillä Sakari Topeliuksesta todellakin tuli aikansa eturivin kirjailija ja mielipidevaikuttaja. Hänestä sukeutui myös yksi maamme rakastetuimmista ja arvostetuimmista satusedistä. Onneksi Topelius ei syntynyt kolmea tuntia myöhemmin: puutarhurin ennustuksen mukaan hän olisi päätynyt siinä tapauksessa juopoksi.

Topeliuksen runoja ja muita teoksia on luettu sukupolvesta toiseen. Tuhannet lapset ovat kasvaneet hänen satujensa parissa. Topelius oli myös journalismin uudistaja. Hän omistautui suomen kielelle, isänmaalle ja naisten oikeuksille.

Topelius oli 1800-luvulla yksi maamme tuotteliaimmista kirjoittajista, ja hän vakiinnutti lastenkirjallisuuden aseman yhdenvertaisena taidemuotona suomalaisessa kulttuurissa. Topeliusta on kutsuttu myös ensimmäiseksi ruotsinkieliseksi lastenkirjailijaksi.

Onnellinen lapsuus sivistyneessä kodissa

Sakari Topelius syntyi varakkaaseen porvarisperheeseen. Hänen vanhempansa olivat ostaneet Uudenkaarlepyyn-talonsa neljä vuotta ennen Sakarin syntymää. Poika kastettiin isänsä mukaan Zachariakseksi, mutta myöhemmin hän kutsui itseään Zachrikseksi erotukseksi samannimisestä isästään. Suomenkielisissä piireissä häntä kutsuttiin Sakariksi.

Topeliuksen isoisä oli kirkkomaalari. Yksi hänen sedistään oli pappi, toinen lääkäri, ja hänen tädeillään oli kirjasto Oulussa. Myös Topeliuksen isä oli lääkäri, ja hän työskenteli mm. välskärinä, siis lääkärinä ja eräänlaisena kirurgina, vuoden 1808 sodan aikana. Isää kiinnosti myös kirjallisuus, erityisesti kansanrunous, ja hän keräsi suomenkielisiä kansanrunoja kiertäessään rokotusmatkoilla Oulun läänissä.

Topeliuksen äiti Sofia Calamnius oli varakas kauppiaan tytär, ja perhe ostikin Kuddnäsin tilan Sofian perimillä rahoilla. Sakarilla oli kaksi vuotta nuorempi sisko, Sofia, ja kaksi isoveljeä, jotka kuolivat vauvaiässä. Topeliuksen lapsuus oli onnellinen: hän syntyi toivottuna lapsena kahden menetetyn lapsen jälkeen. Topeliuksen suku piti tiiviisti yhtä, ja serkut, tädit ja sedät olivat hänelle läheisiä.

Runebergin jalanjäljillä

Pikku-Sakari oppi lukemaan varhain ja sai kotiopetusta jo ennen kouluun menoa. 11-vuotiaana hän muutti Ouluun ja aloitti siellä triviaalikoulun. Samaa koulua olivat käyneet monet suomalaiset suurmiehet, mm. J.L. Runeberg ja J.V. Snellman.

Sakari oli kasvanut ruotsinkielisessä ympäristössä, mutta vanhemmat toivoivat hänen oppivan myös suomea. Suomenkielisten ystävien ansiosta niin tapahtuikin. Sakari viihtyi tätiensä kirjastossa ja luki innolla ryöväri- ja ritaritarinoita, vaikka hänen isänsä toivoi pojan lukevan vain historiallisia kirjoja. Topeliuksen laaja-alaiseen kasvatukseen Kuddnäsissä kuuluivat myös tanssi- ja pianotunnit.

Topeliuksen isä kuoli keuhkokuumeeseen vuonna 1831, ja tämän veli otti vastulleen pojan kasvatuksen. Setä piti parhaana, että Sakari jatkaisi opiskeluaan Helsingissä, jossa pojan piti valmistautua ylioppilaskirjoituksiin. Niinpä vuonna 1932 Topelius asettui asumaan J.L.Runebergin luokse Helsingin Kruununhakaan, jossa hän muutaman muun pojan kanssa sai yksityisopetusta Runebergiltä.

Maisteri Runeberg työskenteli toimittajana Helsingfors Morgonbladetissa ja dosenttina yliopistolla. Runebergin teokset innoittivat Topeliusta, ja hänen kotinsa oli virkistävä ympäristö nuorelle, ajattelevalle miehelle. Runebergin luona kokoontui myös Lauantaiseura, johon kuuluivat tuon ajan merkittävimmät kulttuuripersoonat.

Luultavasti juuri noihin aikoihin Topelius koki isänmaallisen herätyksen. Suomi oli tuolloin osa Venäjää. Aleksanteri II:n aikaan Suomessa perustettiin kansakouluja, ja säätyvaltiopäivät kutsuttiin pitkän tauon jälkeen koolle. Topelius itse edusti ruotsinkielisiä ylempiä yhteiskuntaluokkia, mutta silti hän kiinnostui suomalaisuudesta.

Monet halusivat parantaa suomen kielen asemaa, ja ajatus Suomen mahdollisesta itsenäistymisestä oli herännyt. Suomalaisten kansallistunnetta kohottivat myös kaksi samoihin aikoihin julkaistua teosta: Elias Lönnrotin Kalevala ja Runebergin Vänrikki Stoolin tarinat. Topelius kannusti suomen- ja ruotsinkielisiä toimimaan yhdessä. Hän myös kehotti äitejä puhumaan lapsilleen suomea ja ennusti, että jonain päivänä Suomi olisi suomenkielinen.

Lääketieteenopiskelijasta runoilijaksi

Ylioppilaaksi päästyään Topelius kirjoittautui Keisarilliseen Aleksanterin yliopistoon ja sen pohjalaiseen osakuntaan. Hän muisti isänsä neuvon: kunnon miehen tulee elää kynä kädessä. Vuonna 1835 hän liittyi osakunnan lehden toimitukseen, ja hänet nimettiin osaston runoilijaksi.

Topelius aikoi ensin lukea lääkäriksi, kuten isänsäkin, ja opiskeli fysiikkaa, kemiaa ja matematiikkaa. Historia ja kielet kiinnostivat nuorta miestä silti enemmän kuin luonnontieteet - matematiikan parissa hän oli kuulemma aina vähällä nukahtaa. Topelius jatkoi kuitenkin luonnontieteiden opintojaan, mutta kirjoitti samaan aikaan ahkerasti.

Topelius osallistui aktiivisesti osakunnan toimintaan ja innostui juhlapuheista ja toveruudesta, joita opiskelijaelämä tarjosi. Omien sanojensa mukaan osakunta teki hänestä täysivaltaisen kansalaisen. Isänmaalliset tunteet yhdistyivät suomalaisen luonnon ja kulttuurin ihailuun, mikä heijastui hänen teksteistäänkin.

Unelmoivasta ja sisäänpäinkääntyneestä luonteestaan huolimatta Topeliusta pidettiin jo opiskeluaikana hyvänä puhujana, keskustelijana, kirjoittajana ja myös laulajana. Vuonna 1838 julkaistiin Helsingfors Morgonbladetissa Topeliuksen ensimmäinen runo Ylpeä ruusu (Den stolta Rosen).

Vapaa-aikanaan Topelius tapasi Helsingin-sukulaisia, kävi teatterissa sekä tanssinäytöksissä ja nautti silloin tällöin totia kaupungin kahviloissa. Ystävien kanssa pelattiin korttia ja keskusteltiin politiikasta. Kun lehdet alkoivat julkaista Topeliuksen tekstejä yhä enemmän, hänen todellinen kutsumuksensa kävi ilmeiseksi.

Pidetty tarinankertoja

Sakari Topelius kihlautui Emilie Lindqvistin kanssa vuonna 1842, ja he menivät naimisiin kolme vuotta myöhemmin. Emilie Topelius oli miehensä lailla kiinnostunut taiteesta ja kirjallisuudesta ja oikoluki usein Topeliuksen tekstejä. Hän myös kuvitti ja väritti Topeliuksen ensimmäisen painoksen Sagor-satukokoelmasta.

Ensimmäinen tytär Aina syntyi vuonna 1846. Kaksi vuotta myöhemmin syntyi Mikael, joka kuoli vain kahden vuoden iässä. Tyttäret Toini ja Eva syntyivät vuosina 1854 ja 1855. Sen jälkeen Topeliukset saivat vielä Raphaelin ja Rosan, mutta myös he kuolivat pieninä. Lisäksi kaksi lasta syntyi kuolleena. Toistuvat raskaudet ja suru menetetyistä lapsista heikensivät Emilie Topeliuksen terveyttä, ja hän matkusti usein ulkomaille toipumaan.

Topelius valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1840. Vuonna 1844 hän teki lisensiaattityön historiasta ja väitteli tohtoriksi kaksi vuotta myöhemmin. Topelius haki lehtorin paikkaa Vaasan lukiosta vuonna 1854, mutta yliopistopiirit järjestivät hänelle viran Helsingin yliopistosta pitääkseen hänet Helsingissä. Kymmenen vuotta myöhemmin Topelius nimitettiin Suomen, Venäjän ja Pohjoismaiden historian professoriksi.

Topelius työskenteli toimittajana Helsingfors Tidningar -lehdessä, jossa monet hänen töistään julkaistiin ensimmäistä kertaa. Hän kirjoitti sekä reportaaseja että pakinoita.

Monet Topeliuksen romaanit ja novellit kertovat historiallisista aiheista. Niistä kuuluisin on Välskärin kertomuksia, joka käsittelee Suomen ja Ruotsin yhteistä historiaa 1600- ja 1700-luvuilla ja nostaa esiin kuninkaan ja kansan väliset suhteet. Menneisiin tapahtumiin Topelius yhdistää romanttisia kommelluksia.

Poikkeuksellista tarinoissa oli se, että Topelius lähestyi historiaa suomalaisesta näkökulmasta. Jatkokertomuksena julkaistu Välskärin kertomukset teki Helsingfors Tidningar -lehdestä maan suurimman sanomalehden.

Aikansa tuotteliain kirjailija julkaisi monenlaisia teoksia: runoja, romaaneja, oppikirjoja ja satuja. Viidestä runokokoelmasta ensimmäinen Kanervankukkia sai parhaan vastaanoton. Monista hänen runoistaan (mm. Sylvian joululaulu, Kesäpäivä Kangasalla) on sävelletty myös lauluja. Topelius kirjoitti lisäksi virsiä, marsseja ja lastenlauluja.

Topeliuksen ura lastenkirjailijana alkoi vuonna 1847 Sagor-satukokoelmalla. Kokoelmasta tuli neliosainen, ja siitä seurasi Lukemisia lapsille -sarja. Topelius piti tärkeänä, että lapset saivat olla lapsia. Hän hylkäsi valistusperinteen ankaran ja moralistisen lapsenkasvatuksen ja halusi kirjoittaa lasten tasolle sovitettuja tarinoita. Viidenkymmenen vuoden aikana hän kirjoitti yli 230 satua, runoa, laulua ja satunäytelmää lapsille. Topeliuksen tunnetuimpia satuja ovat Koivu ja tähti, Adalmiinan helmi, Turun linnan tonttu-ukko ja Pikku Matti.

Tuottelias loppuun asti

Topelius työskenteli Helsingfors Tidningar -lehden toimittajana 1842-60. Vuonna 1860 hän ryhtyi kirjoittamaan kaunokirjallisia tekstejä Åbo Underrättelser -lehteen. Samaan aikaan Topelius kirjoitti myös historiallisia näytelmiä ja jopa oopperalibreton.

1856 Topelius julkaisi Luonnon kirjan, joka esitteli luonnon monimuotoisuutta. 1875 ilmestyi Maamme-kirja. Siinä Topelius kuvailee Suomen luontoa, kansaa ja historiaa. Kirjaa luettiin kouluissa melkein 100 vuotta eli aina vuoteen 1940 asti. 1870-luvulla Topelius toimi yliopiston rehtorina ja sai vuonna 1878 valtioneuvoksen arvonimen. Lisäksi hän toimi aktiivisesti useissa yhdistyksissä ja valtiollisissa komiteoissa.

Niin, mitä muuta voisi vattumadosta kertoa? Kuka haluaisi panna korttakaan ristiin selllaisen pienen matosen takia. Kunpa saisikin asua niin kauniisti kuin se tuoreelta tuoksuvassa tummanpunaisessa tupasessa kaukana poissa metsän hiljaisuudessa kukkien ja vihreiden terälehtien keskellä! ― Sadusta Vattumato (1854)

Topeliusten kodissa kävi paljon vieraita, ja emännöinti lisäsi perhetragedioiden uuvuttamaa Emilie Topeliuksen taakkaa entisestään. He asuivat useissa osoitteissa eri puolilla Helsinkiä, ja kuten Runebergin perheessä, heilläkin oli usein opiskelijoita alivuokralaisina. Kesäisin Topeliuksen perhe matkusti Pohjanmaalle, mutta Topeliuksen äidin kuoltua he viettivät kesät saaristossa.

Kun Topelius jätti virkansa yliopistolla, perhe muutti Sipoon Koivuniemeen. Emilie Topelius sairasti paljon ja kärsi hermosairaudesta ja sokeritaudista. Hän kuoli aivohalvaukseen 1885.

Sakari Topelius oli oman aikansa julkkis ja usein nähty vieras pääkaupungin riennoissa. Hänet kutsuttiin myös usein kunniavieraaksi erilaisiin tapahtumiin ja juhlallisuuksiin eri puolille Suomea.

Koivuniemi oli suosittu taiteilijoiden ja kirjailijoiden kohtauspaikka. Taiteilijat ja kirjailijat olivat siellä tuttu näky. Myös lapset ja lapsenlapset viettivät Koivuniemessä paljon aikaa. Topeliuksen 80-vuotispäivää juhlittiin suureellisesti Helsingin palokuntatalolla tammikuussa 1898. Saman vuoden maaliskuun 12. päivä Topelius kuoli kotonaan Koivuniemessä.

Perhe on läsnä Topeliuksen saduissa ja runoissa

Pitkän kirjailijauransa aikana Topelius ehti kokeilla monia eri kirjallisuuden tyylilajeja romantiikasta aina uskonnollisiin teksteihin. Hän muovasi vahvasti kuvaa maamme historiasta, luonnosta ja myös suomalaisista. Topeliuksen kirjoissa Suomi on karu maa ja elämä kovaa. Työn ja ahkeruuden merkitys korostuu vaikeissa oloissa. Maamme-kirjasta tuli Suomen toiseksi luetuin kirja Raamatun jälkeen.

Vaimo Emilie ja lapset olivat Topeliuksen tuotannossa usein inspiraation lähteinä. Esimerkiksi tarina Kesä, jota ei koskaan tullut kertoo Raphael-pojan kuolemasta. Topelius on myös julkaissut rakkausrunoja, jotka hän kirjoitti Emilie Topeliukselle heidän kihlausaikanaan.

Kun he tulivat kotiin, makasi pieni Rafael yhä sairaana vuoteessaan, eikä hän ollut voinut tulla mukaan puistoon. Pikkusiskot taputtivat häntä kalpeille poskille ja ruskeaan päähän ja sanoivat hänelle: -Älä ole huolissasi, Rafael, kun kesä tulee, niin pääset mukaan ja saat kuulla hamppulinnun laulavan. Tuleehan sinullekin kesä ja silloin tulet terveeksi. ― Kesästä, joka ei koskaan tullut (1858)

Topelius ajoi jo varhain naisasiaa ja naisten oikeutta koulutukseen. Sosiaalinen tasa-arvo oli lähellä Topeliuksen sydäntä. Vaimoaan ja tyttäriään hän kutsui Koivuniemen ruhtinattariksi ja hän vietti paljon aikaa perheensä naisten ja heidän naispuolisten ystäviensä kanssa.. Vuonna 1870 Topelius perusti Maj Förening -yhdistyksen, joka oli maamme ensimmäinen eläinsuojeluyhdistys.

Kerrotaan, että vanhoilla päivillään Topelius tapasi istua takkatulen äärellä mietteisiinsä vajonneena. Ehkä hän muisteli omaa laajaa elämäntyötään tai mietiskeli, mitä tulevaisuus tuokaan jälkipolville tullessaan. Topeliuksen viimeiset sanat lapsenlapsilleen olivat: "Viekää terveiseni kahdennenkymmenennen vuosisadan nuorisolle!"

Lähteet: Zacharias Topelius: Elämänkerrallisia muistiinpanoja (1923), Svenska Littertursällskapet: Zacharias Topelius skrifter, Runeberg.org: boken om vårt land
Artikkeli on käännetty ja muokattu Nanna Stenberg-Gustafssonin ja Sixten Björkstrandin artikkelin pohjalta.
Aiheeseen liittyvät linkit

# data[].attributes.attachment_link.description
Kello kolme tammikuisena iltapäivänä vuonna 1818 syntyi Kuddnäsin kartanossa Uusikaarlepyyssä poikalapsi. Niin kuin siihen aikaan oli tapana, tilan vanha puutarhuri luki pojan kohtalon tähdistä. Hänen mukaansa oli selvää, että Topeliuksen perheeseen syntyneestä pojasta oli tuleva kuuluisa mies. Puutarhurin ennustus osui oikeaan, sillä Sakari Topeliuksesta todellakin tuli aikansa eturivin kirjailija ja mielipidevaikuttaja.

# data[].attributes.body
Mistä Kalevalassa on kyse?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomea rakentamassa

Timo Kilpiäisen kysymys Kalevalan olemuksesta on hyvä. Itse en tutki Kalevalaa, vaan niin kutsuttua kalevalamittaista runoutta - kansanrunousaineistoa jonka pohjalta Kalevala on koottu. En siis ole varsinaisesti Kalevalan asiantuntija, mutta pyrin vastaamaan mahdollisimman kattavasti.

Mitä tulee itse kysymykseen, lyhyt vastaus on, että Kalevala on Elias Lönnrotin kokoama eepos. Pidempi vastaus taas on, noh, pitkä.

Kalevalan synty ja siihen johtaneet vaiheet kiinnittyvät oleellisesti eurooppalaisen nationalismin nousuvaiheeseen 1800-luvulla ja oikeastaan jo edeltävällä vuosisadalla. Suomi ei (silloinkaan) ollut irrallaan muusta Euroopasta tai maailmasta, vaikka eräissä piireissä tähän myyttiseen lintukodon aikaan haikaillaankin. Toki Suomea ei valtiona vielä tuolloin ollut olemassa kuin pilkkeenä joidenkin ylemmän luokan sivistyneistön edustajien silmäkulmissa, mutta tässä yhteydessä on helpompaa puhua Suomesta kuin "maantieteellisestä alueesta ja väestöstä joka myöhemmin tunnettiin konstruktiona nimeltä Suomi".

"Tehdäänpäs pojat eepos"

1800-luvun alkuvuosikymmeninä eräissä sivistyneistön all male panel -piireissä alkoi muotoutua haave kansallisen suomalaisen identiteetin luomisesta. Tässä päämäärässä homeerista esimerkkiä seuraava oma suomalainen eepos oli loistava keino nostaa rakenteilla oleva kansakunta muiden sivistysvaltioiden joukkoon ja korostaa sen omaa, muista erottuvaa identiteettiä. Kuten folkloristi Anna-Leena Siikala on todennut, vuonna 1835 ilmestynyt Kalevala oli kokonaisen sukupolven pyrkimysten tulos. (Vuonna 1835 ilmestyi niin sanottu Vanha Kalevala ja 1849 täydennetty uusi versio, jota useimmiten tarkoitetaan nykyään Kalevalasta puhuttaessa; yhteensä Lönnrot julkaisi viisi eri laajuista versiota Kalevalasta).

Materiaali Kalevalaan kertyi suurelta osin Elias Lönnrotin Venäjän Karjalaan suuntautuneilta kenttämatkoilta, tosin aineistoa tuli myös suuriruhtinaskunnan rajojen sisältä sekä Inkeristä. Kansanrunousmateriaalia käyttäen Lönnrot muokkasi jatkuvajuonisen eepoksen sekä lisäili hieman omiaan. Vaikka vain kolme prosenttia Kalevalasta on Lönnrotin itsensä sepittämää, hän yhdisteli ja muokkasi runoainesta saavuttaakseen yhtenäisen eepoksen tunnun.

Kalevalassa Ilman impi laskeutuu mereen, jossa tuuli tekee hänet raskaaksi. Tämän jälkeen sotka munii munia immen polvelle ja munien särkyessä ne muodostavat maan, taivaan ja taivaankappaleet. Kun impi on uinut alkumeressä kolmekymmentä vuotta, Väinämöinen syntyy.

Näin siis Kalevalan mukaan. Sen sijaan esimerkiksi Uhtualla Vienan Karjalassa tiedettiin varsin hyvin maailman syntyneen kotkan munasta, joka vieri mereen Väinämöisen polvelta. Uhtualaisten mielestä meressä siis ajelehti Väinämöinen, jonka Lappalainen Kyyttösilmä oli sinne ratsun selästä ampunut. Runolaulajasta riippuuen maailman luo särkyneistä kotkan munista joko Väinämöinen tai kotka itse. (Eräässä runossa Lappalainen lausuu luomissanat.) Kyllä on Kalevalan Ilman impi jotain ihme hapatusta!

Myyttiä vai historiaa, vai kenties molempia?

Kalevalan (tai oikeammin sen pohjamateriaalin) historiallisuus tai myyttisyys on ollut kiihkeän keskustelun kohteena lähes viime päiviin saakka. Toisin sanoen kyse on ollut siitä, kuvaavatko kansanrunot ja niin ollen Kalevala todellisia historian tapahtumia, kuten esimerkiksi Lönnrot itse, Matti Klinge 1984 ja ilmeisesti Risto Pulkkinen 2014 katsoivat, vai onko kyse mytologiasta.

Klinge sijoitti Kalevalan tapahtumat Suomen länsirannikolle ja ruotsalaiseen viikinkimaailmaan, kun taas Pulkkinen spekuloi löytäneensä myyttisen Pohjolan Pohjois-Karjalasta siellä esiintyvien paikannimien pohjalta. Folkloristin näkökulmasta kumpaakaan väitettä ei voi pitää perusteltuna. Yhdistelemällä sopivia lähteitä ilman kontekstia voidaan toki löytää moniakin paikkoja kansanrunouden tapahtumille. Usein taustalla ovat kansalliset tai muut ideologiset syyt.

Se, että esimerkiksi joltakin alueelta löytyy runsaasti Louhi-elementin sisältäviä nimiä, ei kuitenkaan kerro kadonneesta naisten valtakunnasta tai Pohjolan paikasta - varsinkaan kun päätelmiä tehdään Lönnrotin kokoamaa Kalevalaa historiallisena lähteenä käyttäen tai eriaikaisia ja toisiinsa liittymättömiä tekstejä yhdistellen, jättäen samalla sekä kielentutkimuksen että folkloristiikan tutkimustulokset huomioimatta. Toisaalta kuvatut näkemykset kertovat myyttien kerroksellisuudesta ja siitä kuinka ne herättävät yhä uusia näkemyksiä ja tunteita.

Kalevalan tapahtumia ja sankareita kannattaa lähestyä myyttisenä historiana: tapana yhdistää historiaa ja mytologiaa sekä luoda silta menneisyyden ja nykyisyyden välille. Suullisissa yhteisöissä, joissa kalevalamittainen runous oli käytössä, myytti ja historia olivat rinnasteisia, vaikkakin eri tavalla assosiaatioita luovia malleja - ne eivät asetu samalla tavalla vastakkain kuin usein nykyisessä länsimaisessa käsityksessä. Kuten Anna-Leena Siikala on asian muotoillut, historiallisista tapahtumista kertova materiaali muokataan sopimaan vanhoihin myyttisiin malleihin ja yhteisön vaiheita voidaan käsitellä myyttisten kuvien kautta.

Myyttinen historia yhdistää käsitykset maailman alkuajoista ja yhteisön historian tapahtumista. Kuten folkloristiikan professori Lotte Tarkka kuvaa, se on prosessi joka yhdistää historiallisen myyttiseen ajatteluun ja myös oikeuttaa toimintatapoja - kyse on ikiaikaisten myyttisten kuvien ja nykyhetken toisiinsa sulautumisesta. Myyttinen historia omaksuu paitsi uskomusmateriaalia, myös historiallista ja maantieteellistä todellisuutta. Myyttihistorian kannalta tämän- ja tuonpuoleisen välinen raja ei ole kiveen hakattu - vienalaisessa kansanrunoudessa Pohjola oli samaan aikaan tuonpuoleinen ja yhteisön naapurissa sijainnut paikka.

Yhteisön tasolla esimerkkinä mainittakoon vienan karjalainen Vuokkiniemen pitäjä ja sen yhteisössä Sammolle annetut merkitykset. Lotte Tarkka näyttää, kuinka myyttinen Sampo-runo tarjosi yhteisölle selityksen vaurauden epätasaiselle jakautumiselle - syynä oli Sammon hajoaminen mereen myyttisessä menneisyydessä. Maanviljelykseen liittyvissä rituaaleissa Sampo-runon tapahtumia kerrattiin ja pyrittiin tuomaan aikojen alun tapahtumat nykyhetkeen. Näin elinkeinojen tuottavuus ja ihmisen osa kosmoksessa vahvistettiin.

Uusi sarja tulille

Kalevala ei ole muinaisista suuruuden ajoista kertova kadonnut ja uudelleen löydetty eepos. Sen sijaan se on hieno kaunokirjallinen teos, yksi esitys itämerensuomalaisesta mytologiasta. Seksiä, väkivaltaa, ihmissuhdedraamaa ja valtapelejä - minulla olisi ehdotus HBO:lle jahka Game of Thronesin viimeinen kausi on ilmestynyt!

# data[].attributes.attachment_link.description
Päivystävältä folkloristilta kysyttiin Twitterissä "mistä hitosta siinä Kalevalassa oikein on kyse". Nyt se selviää! Suomea rakentamassa Timo Kilpiäisen kysymys Kalevalan olemuksesta on hyvä. Itse en tutki Kalevalaa, vaan niin kutsuttua kalevalamittaista runoutta - kansanrunousaineistoa jonka pohjalta Kalevala on koottu. En siis ole varsinaisesti Kalevalan asiantuntija, mutta pyrin vastaamaan mahdollisimman kattavasti.

# data[].attributes.body
Venäjän vallan aika

Vuonna 1809 Suomi liitettiin Ruotsin ja Venäjän välisen sodan seurauksena autonomiseksi suuriruhtinaskunnaksi Venäjän keisarikuntaan. Kolme vuotta myöhemmin Helsingistä tuli suuriruhtinaskunnan pääkaupunki. Tältä ajalta on peräisin muun muassa Helsingin historiallinen empire-tyylinen keskusta Tuomiokirkon ympärillä.

1800-luvun lopulla elettiin Suomen suuriruhtinaskunnassa ja sen pääkaupungissa muutosten aikaa. Helsinki kasvoi nopeasti ja siitä kehittyi moderni eurooppalainen kaupunki. Kaupungin päätöksenteko sai uudet raamit toiminnalleen 1875, kun 48 vastavalittua valtuusmiestä kokoontui Helsingin kaupunginvaltuuston ensimmäiseen kokoukseen Senaatintorin laidalla sijaitsevalle Raatihuoneelle. 1900-luvun alussa valtuuston päätösvalta kosketti yli 100 000 helsinkiläistä.

Lähde: hel.fi (Luettu 28.2.2019)

# data[].attributes.body
(Säv. Irwin Goodman, san. Emil Retee)

Saarijärven Paavo kerran,
suota kuokki miehen verran.
Leivän täytti silloin pettu,
kanat korjas silloin kettu.
Maasta suuhun kävi silloin viljan tie.
Saarijärven Paavon nytkin,
jalan alla auton kytkin,
sarkojansa kiertää milloin
työväki on poissa illoin.
Hallakaan ei enää unta öisin vie.

Arvon mekin ansaitsemme Suomen maassa suuressa.
Tulot kasvaa kyntäjälle, verot työnsä täyttäjälle.

(Hei!)

Leivästänsä Paavo hyvän
siemenviljaks jemmas jyvän.
Syksyllä kun korjas sadon,
huomas jälleen tulleen kadon.
Kaloriat kaarnaa hälle jälleen toi.
Uusi Paavo tavat herran,
tietää minne laskee merran.
Halla jälleen putsaa sarat,
mutta laki turvaa varat.
Paavon nauru helakasti meille soi.

Arvon mekin ansaitsemme Suomen maassa suuressa.
Tulot kasvaa kyntäjälle, verot työnsä täyttäjälle.

# data[].attributes.headline
Varpunen jouluaamuna – Topeliuksen tragedia

# data[].attributes.subject
Varpunen jouluaamuna – Topeliuksen tragedia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Veikko Neuvosen ohjelma Zachris Topeliuksen tunnetun joululaulun taustoista on kuulijoiden toivomuksesta uusittu radiossa monta kertaa. Topeliuksen liikuttava ja ehkä järkyttäväkin teksti viittaa pikkulapsen kuolemaan, jonka hän joutui toistuvasti kohtaamaan myös omassa perheessään.

Zachris Topelius kirjoitti alkuperäisen ruotsinkielisen runon Sparven om julmorgonen vuonna 1859. Se julkaistiin samana vuonna, mutta ilmestyi suomeksi vasta 1874 Karl Adolf Hougbergin kääntämänä.

Runossa pieni tyttö ruokkii kiitollista varpusta, jonka todellinen identiteetti paljastuu viimeisessä säkeistössä: lintu onkin tytön varhain menehtynyt, nyt enkeliksi muuttunut veli.

Laulusta on monesti laulettu vain kolme ensimmäistä säkeistöä. Ehkäpä viimeiset säkeet on koettu niin surullisiksi, etteivät ne sovi iloiseen joulunviettoon, Neuvonen arvelee ohjelmassaan.

Lapsikuolleisuus oli Topeliuksen aikaan korkea. Kirjailija menetti kaksi omaa poikaansa näiden ollessa vasta vauvaiässä. Lisäksi yksi tytöistä syntyi kuolleena, ja myöhemmin vielä toinen tytär menehtyi sairauteen alle kolmevuotiaana. Tapaukset jättivät jälkensä myös Topeliuksen tuotantoon.

Yksivuotiaana menehtyneen Rafaelin lyhyestä elämästä kertoo vuonna 1867 julkaistu satu Om den sommar, som aldrig kom (Kesästä, joka ei koskaan tullut). Siinä tämän haudalle ilmestyy hemppo laulamaan lohduttavaa sanomaansa kuolemanjälkeisestä paratiisista. Neuvonen toteaa sadun idean esiintyvän tiivistettynä jo Varpunen jouluaamuna -runossa, joka syntyi vuosi Rafaelin kuoleman jälkeen.

Luontotoimittajana tunnettu Neuvonen kiinnittää huomiota myös Topeliuksen luonnonrakkauteen. Kirjailija perusti lasten luonnonsuojeluyhdistyksiä, ja lintuja esiintyy monissa hänen runoissaan, kuten kuuluisassa Sylvian joululaulussa.

Varpunen ei ole valikoitunut joulurunon linnuksi sattumalta. Se on ollut väheksytty ja jopa vainottu eläin, jonka epäsuosiota kuvaavat myös liikanimet "rottiainen" ja "paskahottinen".

Kirjallisuudessa ja runoudessa harmaanruskea varpunen oli jo Topeliuksen päiviin tultaessa vakiintunut vähäosaisuuden vertauskuvaksi. Hänen alkutekstissään siemen pikkulinnulle on samalla armopala köyhälle, ja aulista antajaa katselee Jumala suopein silmin: "Gud skall än löna den, som är här de armas vän."

Varpunen jouluaamuna -runo on levytetty lukuisina tulkintoina. Varhaisimman suomenkielisen levytyksen Otto Kotilaisen säveltämästä laulusta teki Elli Suokas New Yorkissa vuonna 1917.

Teksti: Jukka Lindfors

# data[].attributes.attachment_link.title
Varpunen jouluaamuna kertoo myös Topeliuksen omasta tragediasta

# data[].attributes.attachment_link.description
Veikko Neuvosen ohjelma Zachris Topeliuksen tunnetun joululaulun taustoista on kuulijoiden toivomuksesta uusittu radiossa monta kertaa. Topeliuksen liikuttava ja ehkä järkyttäväkin teksti viittaa pikkulapsen kuolemaan, jonka hän joutui toistuvasti kohtaamaan myös omassa perheessään. Zachris Topelius kirjoitti alkuperäisen ruotsinkielisen runon Sparven om julmorgonen vuonna 1859. Se julkaistiin samana vuonna, mutta ilmestyi suomeksi vasta 1874 Karl Adolf Hougbergin kääntämänä.

# data[].attributes.body
http://s1.doria.fi/helmi/bk/1800/fem19980058/slides/219.html

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zachris Topeliuksen Maamme-kirja ilmestyi ruotsiksi vuonna 1875. Yli sata vuotta myöhemmin se oli Suomen eniten luettu kirja heti Raamatun jälkeen.

Maamme-kirja (Boken om vårt land) oli laadittu kansakoulun alaluokkien käyttöön. Sen tarkoituksena oli kertoa Suomen kansasta, maantieteestä ja historiasta ja kehittää näin koululaisten isänmaallisuuden tunnetta.

Maamme-kirja kuului puoli vuosisataa koulujen peruslukemistoon. Siitä oli vuoteen 1990 mennessä otettu lähes 60 suomenkielistä painosta.

Ihanteelliseen tyyliin laadittu teos ohjasi sukupolvien ajan käsitystä siitä, mitä suomalaisuus merkitsee. Matti Klinge kertoo Paavo Einin ohjelmassa Maamme-kirjan synnystä ja vaikutuksesta.

Teksti: Jukka Lindfors

# data[].attributes.attachment_link.description
Zachris Topeliuksen Maamme-kirja ilmestyi ruotsiksi vuonna 1875. Yli sata vuotta myöhemmin se oli Suomen eniten luettu kirja heti Raamatun jälkeen. Maamme-kirja (Boken om vårt land) oli laadittu kansakoulun alaluokkien käyttöön. Sen tarkoituksena oli kertoa Suomen kansasta, maantieteestä ja historiasta ja kehittää näin koululaisten isänmaallisuuden tunnetta. Maamme-kirja kuului puoli vuosisataa koulujen peruslukemistoon.

# data[].attributes.body
Kuunnelmana

# data[].attributes.attachment_link.description
Zachris Topeliuksen (1818-1898) romaanisarjassa Välskärin kertomuksia seurataan Bertelsköldin ja Larssonin sukujen vaiheitten lävitse Ruotsin ja Suomen historiaa Breitenfeldtin taistelusta Kustaa III...

# data[].attributes.attachment_link.title
Kalevalan päivä: Kalevalan taustat ja tarinat

# data[].attributes.attachment_link.title
Oliko Aino Joukahaisen vai Lemminkäisen sisko? Tuliko Marjatta raskaaksi puolukasta vai mustikasta? Testaa tunnetko Kalevalan

# data[].attributes.attachment_link.description
Tänään vietetään Kalevalan ja suomalaisen kulttuurin päivää. Nyt voit testata tietojasi Kalevalasta ja ehkä myös sivistää itseäsi.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mitä tarkoittaa kalevalamitta? Miksi Aino hukuttautui? Testaa tietosi Kalevalasta!

# data[].attributes.attachment_link.description
Tästä kansalliseepoksen tärkeimmät käänteet haltuun, jos on ehtinyt unohtua.

# data[].attributes.attachment_link.title
Minna Canth oli aikansa radikaali ja päähänpotkittujen puolustaja - nyt hänen värikkäästä elämästään tehdään esityksiä enemmän kuin koskaan

# data[].attributes.attachment_link.description
Voiko yli sata vuotta sitten elänyt nutturapää kiinnostaa lapsia ja nuoria? Kyllä. On kerrottava Minna Canthin rohkeudesta ja unelmista.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Miesopiskelijat Suomen Keisarillisen Aleksanterin Yliopistosta ryhtyvät tapailemaan kodeissaan keväällä 1830.

Nuoret polttavat ahkerasti piippua. He pukeutuvat pitkiin takkeihin, kauluspaitoihin, suoriin housuihin ja tummiin kenkiin. Virttyneissä sohvahousuissa ei silloin kuljeskella julkisilla paikoilla. Tuskin tekokuituisia lökäpöksyjä on edes keksitty.

Ryhmä on Lauantaiseura. Se tapaa lauantai-iltaisin.

Kulttuurikeskustelu kiertyy aina Suomen idean ympärille. Miehet ovat lukeneet saksalaista filosofia G. W. F. Hegeliä ja heitä piinaa ajatus omasta kansakunnasta, valtiosta ja sen välttämättömyydestä.

Suomi oli irtaantunut 1809 Ruotsin valtakunnasta ja siirtynyt osaksi Venäjän keisarikuntaa. Yliopisto Turusta siirrettiin 1828 Helsinkiin, josta rakennettiin autonomisen Suomen pääkaupunkia.

Lauantaiseurassa kohtaavat muun muassa samaa ikäluokkaa olevat Johan Ludvig Runeberg (1804-1877), Elias Lönnrot (1802-1884), ja Johan Vilhelm Snellman (1806-1881).

Susanna Pettersson toteaa taiteen keräilystä 1800-luvun Suomessa kertovassa kirjassaan (Lumoutuneet, WSOY 2004), että " kansallisen järjestäytymisen ensimmäisiä lipunkantajia oli 1831 perustettu Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, joka perustettiin lauantaiseuralaisten aloitteesta levittämään tietoa isänmaasta ja edistämään kansan kielen viljelyä ja luomaan kansankielistä kirjallisuutta sekä ylemmälle että alemmille yhteiskuntaryhmille. Myös suomen kielen opetusta yliopistossa tehostettiin ja ensimmäiset suomalais-ugrilaisia kieliä koskevat tutkimushankkeet saivat alkunsa."

Matti Klingen mukaan (Bernadotten ja Leninin välissä, WSOY 1975) Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran tärkein tehtävä alkuvuosina oli Runebergin kirjoittaman Hirvenhiihtäjät-runoelman (1832) suomentaminen sekä Kalevalan (1835) levittäminen.

Klinge tuo esiin, miten Runeberg sepitti Suomelle ihannehistoriaa: " Hirvenhiihtäjät esitti suomalaisen maiseman ja suomalaiset kansanihmiset antiikkisten ihanteiden valossa. Runeberg esitti suomalaiset harmonisina, tasapainoisina, köyhyydessäänkin iloisina ja tyytyväisinä ihmisinä. Tämä arkadinen idylli tuli olemaan ensimmäinen ja syvällisimmin vaikuttanut suomalainen isänmaankuvaus."

Runeberg oli yhtenä oppineista laatimassa myös asiakirjaa Suomen Taideyhdistyksen perustamisesta 1834.

Runebergin asui seinänvierukset kirjoilla vuoratussa vuokra-asunnossa Fredrik Cygnaeuksen (1807-1881) kanssa. Cygnaeuksen sanotaan olleen "uomo universale", kaikkeen kykenevä, kaikesta kiinnostunut ja kaikessa mukana oleva sivistynyt mies.

"Meille on sivistys ja sen korkein ilmestysmuoto, tiede ja taide, elinehto vielä syvemmässä merkityksessä kuin muille kansoille. Minä luulen, että Suomen kansan elämä tai kuolema tulee olennaisesti riippumaan siitä sivistyksen etevämmyydestä, jonka se voi nostaa kilveksi uhkaavia aineellisia voimia vastaan", Cygnaeus kirjoitti vuonna 1875.

Fredrik Cygnaeus keräsi taidetta ja ihaili suomalaisia romanttisia maisema- ja eläinmaalauksia. Hän sanoi veljesten Ferdinand (1822-1906), Magnus (1805-1868) ja Wilhelm von Wrightin (1810-1887) maalaavan väreillään samalla tavalla kuin Runeberg sanoilla.

Lauantaiseura hiipui 1830-luvun lopulla, kun sen aktiivit keski-ikäistyivät ja keskittyivät töihinsä.

Uudenlainen Lauantaiseura Suomeen syntyi 1981. Se oli salanimi Helsingin Sanomien politiikan toimituksen ryhmälle, joka tuuletti Tamminiemen pesänjakat -kirjassaan poliittisen eliitin ummehtuneita tapoja Urho Kekkosen loppuaikoina.

Juttu on julkaistu Kalevassa 5.2.2017.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kansakunnan olemus poltteli nuoria kirjoittajia - Lauantaiseurassa keskustelu kiertyi Suomen idean ympärille

# data[].attributes.attachment_link.description
Miesopiskelijat Suomen Keisarillisen Aleksanterin Yliopistosta ryhtyvät tapailemaan kodeissaan keväällä 1830. Nuoret polttavat ahkerasti piippua. He pukeutuvat pitkiin takkeihin, kauluspaitoihin, suoriin housuihin ja tummiin kenkiin. Virttyneissä sohvahousuissa ei silloin kuljeskella julkisilla paikoilla. Tuskin tekokuituisia lökäpöksyjä on edes keksitty. Ryhmä on Lauantaiseura. Se tapaa lauantai-iltaisin. Kulttuurikeskustelu kiertyy aina Suomen idean ympärille.

# data[].attributes.body
Lauantaiseuraksi kutsutaan sitä 1830-luvulla toiminutta nuorten yliopiston opettajien ja opiskelijoiden epävirallista keskustelupiiriä, jonka parissa ideoitiin ns. Helsingin romantiikan hengessä uusi kansallisen kulttuurin ohjelma ja toteutettiin sitä käytännössä. Ryhmä alkoi kokoontua keväällä 1830 lauantaisin vuorotellen jäsentensä kodeissa ja sen ydinjoukkoa olivat J.L. Runeberg, A.A. Laurell ja G.F. Laurell, B.O.Lille, J.J. Nervander ja J.J. Nordström. Myöhemmin joukkoon liittyivät mm. Fredrik Cyganeus, J.V. Snellman, M.A. Castren ja Z. Topelius. Myös Elias Lönnrot kävi joskus seuran kokouksissa. Muitakin yliopiston opettajia ja opiskelijoita oli usein mukana ja lisäksi piiriin kuuluivat mm. Runebergin perhepiirin naiset sekä runoilijattarena mainetta niittänyt Augusta Charlotta Lundahl.

Seura toimi vilkkaasti aina vuoteen 1837 asti, jolloin Runeberg joutui hakeutumaan Porvoon lukion lehtoriksi, kun yliopisto jätti hänet ja monet muut radikaaleina pidetyt lauantaiseuralaiset nimittämättä vakituiseen virkaan. Satunnaisia kokouksia pidettiin kuitenkin vielä vuoteen 1843 asti.

Seurassa pohdittiin ennen muuta kulttuuri- ja kansallisuuskysymyksiä ja otettiin kantaa kirjallisuuteen, kasvatukseen, politiikkaan ja talouselämään. Ideoita toteutettiin myös käytännössä. Seuran jäsenet olivat perustamassa mm. ruotsinkielistä Helsingfors lyceumia, ruotsinkielistä Helsingfors Morgonbladia sekä ennen muuta yhä vielä vireästi toimivaa Suomalaisen Kirjallisuuden Seuraa, joka perustettiin 16.2.1831 edistämään suomen kieltä ja kirjallisuutta sekä kaikkia kansallisia tieteitä.

Fredrika Runeberg on muistellut Lauantaiseuran hilpeää ja epämuodollista ilmapiiriä seuraavasti:

"Herrat kokoontuivat vuorotellen toistensa luo kerran viikossa, yhteen aikaan joka lauantai-ilta, yhteen aikaan joka tiistai, ja kerhoa kutsuttiin joskus päivien mukaan lauantai- tai tiistaiseuraksi. Sääntöjä ei ollut eikä niitä edes otettu puheeksi, ja seura syntyi niin vähitellen, ettei voi puhua sen perustamisesta. Herran kokoontuivat aivan epäviralliesti keskustelemaan kirjallisista aiheista, välistä lukemaan kappaleen jonkun kirjoituksesta, tutkimaan toistensa teoksia jne., vapaasti ja ilman mitään ennakolta tehtyä suunnitelmaa.

Seuraan lienee yhdellä kertaa kuulunut korkeintaan viisitoista jäsentä. Joku kutsui seuraa lukuseuraksi, mikä on aivan väärin, sillä kokouksissa luettiin melko vähän, mutta puheltiin ja keskusteltiin sitäkin enemmän. Mikään aihe ei ollut liian korkealentoinen tai vähäpätöinen käsiteltäväksi, kokoukset räiskyivät elämää ja tulta, seura oli oikea nerouden ja sukkeluuden ilotulitus, säkenöivä, loistava, liekehtivä. Syvimmät ajatukset vaihtelivat keveimmän pilan kanssa, innosta hehkuen piti kukin kiinni mielipiteestään, --- ja vieraat, jotka joskus sattuivat olemaan läsnä, luulivat välistä herrojen olevan valmiit ryhtymään todelliseen käsikähmään, mutta saivat ihmetyksekseen nähdä, kuinka riitapukarit puhkesivat heleään ja iloiseen nauruun taistelun tuoksinassa sinkautetun pilan tai sukkeluuden johdosta. Ja vaikka kukaan ei lupunut kannastaan tai onnistunut vakuuttamaan vastustajiaan, siirryttiin muihin aiheisiin, ja keskustelu jatkui yhtä ystävällisenä ja iloisena eikä sekään, jonka väitteet oli kumottu, osoittanut harmistumisen tai tyytymättömyyden merkkejä.

Mutta on mahdotonta kuvata sitä nerokkaan iloisuuden ja sukkeluuden ilotulitusta, joka kehittyi tässä seurassa ja meidän ystäväpiirissämmekin."

Lähteenä Fredrika Runeberg: Anteckningar om Runeberg. Suom. Anna-Marja Aikio 1963, julkaistu teoksessa Suomen sana 1966.

Lähde: http://vintti.yle.fi/ohjelmat.yle.fi/hovimaki/ajankuva/lauantaiseura.html. Luettu 14.3.2019.

# data[].attributes.attachment_link.description
Muumilaaksossa on rauhallista, mutta tulee myrsky, jonka jälkeen maailma mustenee.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Minna Canth (1844-1897) oli suomalainen kirjailija ja yhteiskunnallinen vaikuttaja. Canthin elämäntyö on vaikuttanut suuresti Suomen kehittymiseen tasa-arvon ja koulutuksen edelläkävijämaaksi.

Minna Canthin kuuluisimpia näytelmiä ovat Työmiehen vaimo ja Anna Liisa. Minna Canthin päivä on myös tasa-arvon päivä ja virallinen liputuspäivä.

Lehtinainen, kirjailija, liikenainen ja yhteiskunnallinen vaikuttaja

Minna Canth, alkujaan Ulrika Wilhelmina Johnsson, syntyi Tampereella 1844 vaatimattomiin oloihin. Vuonna 1853 perhe muutti Kuopioon hoitamaan Finlaysonin lankakauppaa. Canthin tyttökoulukokemukset Kuopiossa olivat turhauttavia, ja hän arvosteli niitä myöhemmin näkyvästi: tyttökouluissa syntyy käsityötaitoisia naisraukkoja, jotka kulkevat tietämättömyyden kahleissa.

Kosioikäiseksi vartuttuaan Canth haaveili, vastoin ajan yleistä tapaa, itsenäisen naisen urasta. Jyväskylässä käynnistyi vuonna 1863 kansakoulunopettajaseminaari, joka oli tie vapauteen: opettajattarena nainen saattoi elättää itsensä menemättä naimisiin. Sitä ennen naiset olivat voineet kouluttautua Suomessa vain kätilöiksi.

Canthin opinnot Jyväskylässä keskeytyivät, kun hän vastasi myöntävästi luonnontiedonopettajansa Johan Ferdinand Canthin kosintaan. Naimisissa olevan naisen ei ollut tuohon aikaan soveliasta opiskella. Miehensä toimittamien sanomalehtien myötä hän pääsi kuitenkin lehtityöhön ja ryhtyi julkaisemaan novelleja, uutisia ja yhteiskunnallisia kannanottoja.

Minna Canth odotti seitsemättä lastaan, kun hänen miehensä kuoli 1879. Hieman sen jälkeen Canth sai valmiiksi ensimmäisen näytelmänsä Murtovarkaus, ja palasi perheineen lapsuudenkotiinsa Kuopioon. Canth otti hoitaakseen lankakaupan ja avasi sen menestyksen myötä myös sekatavarakaupan. Liiketoiminta toi taloudellista turvaa, joka mahdollisti Canthin työn kirjailijana.

Kuopiossa Canthin kotitaloon Kanttilaan muodostui Minnan salonki, kirjallinen ja aatteellinen kohtauspaikka. Siellä nähtiin mm. Juhani Aho, Akseli Gallen-Kallela ja Järnefeltit sekä Sibeliukset. Myös Kuopion naisintelligenssi muodosti siellä yhteiskunnallisia kannanottojaan, joilla osallistuttiin valtakunnallisiin keskusteluihin. Kuopion konservatiivisissa piireissä salongin aatteellisesti vapaamielinen ilmapiiri aiheutti pahennusta. Canth muun muassa, henkilökohtaisesta kristinuskostaan huolimatta, kannatti uskonnonvapautta.

Canth toimi liikenaisena, kirjoittajana ja salongin emäntänä kuolemaansa saakka. Hän menehtyi vain 53-vuotiaana sydänkohtaukseen vuonna 1897.

Naisten ja vähäosaisten asialla

Minna Canth raivasi tietä naisille useilla alueilla. Hän oli ensimmäinen suomenkielinen lehtinainen, joka otti kärkevästi kantaa yhteiskunnallisia epäkohtia havaitessaan. Hänen ensimmäisen lehtikirjoituksensa otsikko oli "Tyttäriemme kasvatus".

Canth kuului koulutuksensa puolesta etuoikeutettuun naisten joukkoon, minkä hän myös tiedosti. Hänestä tulikin suomenkielisen koulutuksen pioneereja. Myös menestyvänä liikenaisena Canth oli aikanaan harvinainen tapaus.

Canth julkaisi kymmenen näytelmää, kahdeksan laajaa novellia tai kertomusta, kaksiosaisen novellikokoelman sekä pamfletin. Hän on Aleksis Kiven ohella toinen merkittävä näytelmäkirjailija ja prosaisti.

Realismin edustajana Canth halusi kuvata köyhien ja erityisesti naisten elämää sellaisena kuin se on. Kaunistelematon tyyli ei miellyttänyt kaikkia, ja Canth saikin runsaasti kritiikkiä osakseen. Hän kuitenkin tutustui itse niihin olosuhteisiin ja ihmisiin, joista kirjoitti, ja tiesi niiden olevan totta.
Keskeisiä teoksia

Työmiehen vaimo, näytelmä (1885)

Köyhää kansaa, näytelmä (1886)

Kovan onnen lapsia, näytelmä (1888)

Kauppa-Lopo, novelli (1889)

Sylvi (1893)

Papin perhe, näytelmä (1891)

Anna Liisa, näytelmä (1895)

Ensimmäinen liputuspäivän saanut nainen

2000-luvun alkupuolella sisäasiainministeriö oli saanut useita esityksiä sen puolesta, että Minna Canthin syntymäpäivä nimettäisiin yleiseksi liputuspäiväksi. Kuopiolainen Kanttilan kulttuurikeskuksen kannatusyhdistys oli lisäksi esittänyt, että päivän nimeksi tulisi Minna Canthin ja tasa-arvon päivä.

Vuonna 2003 sisäasiainministeriö antoi määräyksen, että valtion virastojen ja laitosten tulee liputtaa Minna Canthin syntymäpäivän ja tasa-arvon johdosta 19.3. Ministeriö suositti liputusta myös yleisesti.

Yleisen liputuksen suositusta jatkettiin seuraavina vuosina, ja ministeriö jäi seuraamaan sen toteutumista. Jos liputus saisi yleisen hyväksynnän, Helsingin yliopiston almanakkatoimistolle voitaisiin tehdä esitys, että päivä merkitään kalenteriin yleiseksi liputuspäiväksi.

Minna Canth ja tasa-arvo saivat vakiintuneen liputuspäivänsä vuonna 2007, ja Minna Canthista tuli kahdeksas suomalainen merkkihenkilö, joka on saanut oman liputuspäivänsä. Häntä edelsi seitsemän miestä.

Muokkaukset:
14.2.2018 Lisätty alkuun maininta Canthin näytelmistä Anna Liisa ja Työmiehen vaimo
8.3.2018 Lisätty ingressiin maininta tasa-arvon päivästä

Aiheeseen liittyvät linkit

# data[].attributes.attachment_link.title
Minna Canthin päivä, tasa-arvon päivä 19.3.

# data[].attributes.attachment_link.description
Minna Canthin päivä on virallinen liputuspäivä.

# data[].attributes.body
https://yle.fi/uutiset/3-10686837

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Minna Canthin syntymäpäivää juhlitaan huomenna tiistaina. Vastaa Minna-visaamme ja selvitä, mitä muistat yhdestä maamme merkittävimmistä kirjailijoista ja edelläkävijöistä.

Kuva: Museoviraston kuvakokoelmat / Yle Uutisgrafiikka

Miten monipuolinen supernainen Minna Canth olikaan! Hänen syntymästään on kulunut 175 vuotta ja Minnan kunniaksi järjestetään lukuisia tilaisuuksia ja juhlia.

Mitä sinä hänestä muistat? Muistatko yhtään teosta nimeltä? Miten iso lapsikatras hänellä oli? Entä minkä asioiden puolesta Minna oli valmis palopuheisiin, vaikka sai muiden vihat niskaansa?

Näitä voit pohtia vastatessasi Minna-kysymyksiin.

Jos tuntuu liian vaikealta, arvaa ja kokeile onneasi.
Tietovisan kysymykset ja vastaukset on tarkistanut tutkija, tietokirjailija Minna Maijala. Tarvitseeko meidän tietää, kuka oli Minna Canth tai mitä hän teki? Onko hänen tekemisillään mitään merkitystä? Osallistu keskusteluun jutun alapuolella. Kommentointi on auki klo 22 saakka. Lisää Minna Canthista: Minna Canth oli aikansa radikaali ja päähänpotkittujen puolustaja - nyt hänen värikkäästä elämästään tehdään esityksiä enemmän kuin koskaan. Minna Canthista se alkoi - 175 vuotta sitten syntynyt kirjailija ja vaikuttaja oli kuin luonnonvoima Minna Canthin päivä, tasa-arvon päivä 19.3.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuinka monen lapsen yksinhuoltaja Minna Canth oli? Muistatko hänen elämään jääneet lauseensa? Testaa tietosi kirjailijasta

# data[].attributes.attachment_link.description
Minna Canthin syntymäpäivää juhlitaan huomenna tiistaina. Vastaa Minna-visaamme ja selvitä, mitä muistat yhdestä maamme merkittävimmistä kirjailijoista ja edelläkävijöistä. Miten monipuolinen supernainen Minna Canth olikaan! Hänen syntymästään on kulunut 175 vuotta ja Minnan kunniaksi järjestetään lukuisia tilaisuuksia ja juhlia. Mitä sinä hänestä muistat? Muistatko yhtään teosta nimeltä? Miten iso lapsikatras hänellä oli?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Minna Canthin kirjoitukset tasa-arvosta ovat ajankohtaisia vielä yli sata vuotta kirjailijan kuoleman jälkeen. Minna Canthin ja tasa-arvon päivää juhlistetaan liputuksella 19. maaliskuuta.

Minna Canth oli tärkeä edelläkävijä ja yhteiskunnallinen vaikuttaja 1800-luvun Suomessa. Hänet tunnetaan paitsi ensimmäisenä suomenkielisenä naistoimittajana myös kirjailijana, jonka tekstit kuvasivat realistisesti ajan keskeisiä epäkohtia. Naisten aseman ajaminen ja vähäosaisten puolustaminen olivat Minna Canthille sydämenasioita.

Minna Canthin kirjallinen tuotanto on laaja. Se käsittää näytelmiä, romaaneja ja novelleja, yli 80 erilaista lehtitekstiä sekä laajan kirjeenvaihdon. Alle on poimittu kymmenen riemastuttavinta sitaattia Canthin tuotannosta.

Lue myös: Kuuntele Minna Canthin novelli Laulaja ilmaiseksi Kotiliesi.fi:ssä - lukijana Elina Knihtilä

1. Minna Canth: Naisten asemasta

"Ensimmäinen ehto naisen edistymiselle on persoonallinen ja henkinen vapaus. Siihen perustuu kaikki muu."

"Naisen työala tulevaisuudessa on laaja, hänen tehtävänsä tärkeä. Mitä vuosisadat, vuosituhannet ovat rikkoneet ja laiminlyöneet, se kaikki tulee hänen korjata ja parantaa."

"Kun naiset ovat suljetut riveistä pois, on silloin toinen puoli ihmiskuntaa lamassa, ja luonnollisesti toinenkin puoli semmoisesta epäsuhtaisesta tilasta kärsii."

"Naiskysymys ei ole ainoastaan naiskysymys vaan ihmiskunnan kysymys."

"Kuitenkin puhutaan alin-omaa naisen luontaisesta heikkoudesta, niin kuin muka esteenä hänen oikeuksiinsa pääsemiselle. Kasvatettakoon poikaa yhtä typerästi ja ahdasmielisesti kuin naista, puristettakoon nuorukainen kureuumiin ja katsottakoon, kuinka pitkälle hänellä voimia ja terveyttä riittää."

2. Runoudesta, kahvista ja elämästä

"Nuoruus on ilon ja runouden aikaa. Runous tuottaa iloa, ilo runoutta. Ja ilo on välttämätön, terveellinen sekä sielulle että ruumiille."

"Siihen päätökseen olen tullut, että kaikki juominen, yksin vedenkin, on vahingollista. Poikkeuksen tekee vain kahvi."

"Kaikkea muuta, kunhan ei vaan nukkuvaa, puolikuollutta elämää!"

3. Tasa-arvosta

"Kuta enemmän ihmiskunta lisääntyy, sitä ankarammaksi käy taistelu olemisen puolesta. Elatuksen hankkiminen on kaikille olennoille, eläimille samoin kuin ihmisillekin, oikeus ja velvollisuus."

"Vapaus, tasa-arvo, rakkaus - toteutuvatko ne koskaan tässä matoisessa maailmassa?"

Lähteet: Minnan Salonki, Jyväskylän yliopisto, Kodin suuret klassikot: Minna Canth (WSOY 1987)
Minna Canth, 1844-1897

Syntyi Tampereella, muutti naimisiin mentyään miehensä kanssa Jyväskylään ja kuoli Kuopiossa. Jokaisesta näistä kaupungeista löytyy Canthin muistopatsas.

Toimi kirjailijana ja toimittajana. Oli merkittävä mielipidevaikuttaja ja yhteiskunnallinen toimija.

Koti Kuopiossa oli tärkeä kohtaamispaikka ajan kulttuurisille vaikuttajille. Minnan salongissa Kanttilassa vierailivat muun muassa Juhani Aho, Jean Sibelius, Hilda ja Hanna Asp sekä Akseli Gallén-Kallela.

Tunnetuimpia teoksia ovat näytelmät Työmiehen vaimo (1885) ja Anna Liisa (1895). Kustantaja WSOY.

# data[].attributes.attachment_link.title
10 parasta sitaattia Minna Canthilta: "Naiskysymys ei ole ainoastaan naiskysymys vaan ihmiskunnan kysymys"

# data[].attributes.attachment_link.description
Minna Canthin kirjoitukset tasa-arvosta ovat ajankohtaisia vielä yli sata vuotta kirjailijan kuoleman jälkeen. Minna Canthin ja tasa-arvon päivää juhlistetaan liputuksella 19. maaliskuuta. Minna Canth oli tärkeä edelläkävijä ja yhteiskunnallinen vaikuttaja 1800-luvun Suomessa. Hänet tunnetaan paitsi ensimmäisenä suomenkielisenä naistoimittajana myös kirjailijana, jonka tekstit kuvasivat realistisesti ajan keskeisiä epäkohtia.

# data[].attributes.headline
Minna Canthin novelli "Laulaja" kuunnelmana. Kuuntele täältä!

# data[].attributes.subject
Minna Canthin novelli "Laulaja" kuunnelmana. Kuuntele täältä!

# data[].attributes.attachment_link.title
Minna Canth: Laulaja (Lukija: Elina Knihtilä) by Storytel.fi

# data[].attributes.attachment_link.description
Storytel juhlistaa Minna Canthin juhlavuotta julkaisemalla neljä Canthin novellia äänikirjoina. Novellit Laulaja, Kotoa pois, Lain mukaan ja Ompelija lukee näyttelijä Elina Knihtilä. Äänikirjojen kannet on suunnitellut dj, kuvittaja Taika Mannila.

Kuuntele Laulaja jo ennakkoon! Loput novellit tulevat kuunneltaviksi Storytel-palveluun Minna Canthin päivänä 19.3.2018. 

Kokeile Storyteliä ilmaiseksi 14 päivää ja kuuntele, kuinka klassikot heräävät eloon: https://www.storytel.fi/

# data[].attributes.attachment_link.description
Minnan salonki saattaa ainutlaatuista ja kulttuurihistoriallisesti arvokasta aineistoa kaikkien ulottuville vapaasti tutkittavaksi. _ _ _ Aineistoja, kokoelmia ja katsauksia pääset selaamaan vasemman laidan valikkojen kautta. Katsauksissa eri kirjoittajat valottavat Minna Canthin kirjailijantuotantoa ja elämää sekä hänen aikansa Kuopiota.

# data[].attributes.headline
Mitä Minna Canth ajattelisi tästä päivästä?

# data[].attributes.subject
Mitä Minna Canth ajattelisi tästä päivästä?

# data[].attributes.attachment_link.title
Ärsyttääkö vihapuhe tai voivottelu perheen ja työn yhdistämisestä? Minna Canthia ärsytti - näihin 5 seikkaan hän puuttuisi nykyään

# data[].attributes.attachment_link.description
Minna Canth vaikutti paljon maamme yhteiskunnalliseen kehitykseen. Jos Canth eläisi, hän varmasti puuttuisi moneen epäkohtaan nykyajassa.

# data[].attributes.attachment_link.description
Hän oli vasta neljännellätoista. Ja hänen jalkojaan kolotti aina aamusilla, että ensimmältä oli kovin vaikea niille astua. Silja, joka makasi hänen kanssaan samassa sängyssä, sanoi sen olevan kasvamisen takia. Niitä pitäisi kassata, arveli Silja, mutta Emmi pelkäsi koskevan. Ja laihathan nuo olivat ilmankin, vieläkö niistä nyt sitten verta otettaisiin.

# data[].attributes.attachment_link.title
Paula Vesala nostaa rimansa heti korkealle: Elegia onnistuu täydellisesti!

# data[].attributes.attachment_link.description
Paula Vesala kertoo, ettei harjoituksissa pystynyt laulamaan kappaletta kertaakaan silmät auki. Suuren kappaleen valinnut Paula näyttää heti kauden ensimmäisellä esityksellään, mistä tämä nainen on tehty. Elegia on täydellisen tyylikäs taidonnäyte! Vain elämää perjantaisin kello 20 Nelosella.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hannu Taanila haastattelee "Pohjantähden" tekijää. Miltä työläiskirjailijasta nyt tuntui, kun hänet on hyväksytty "porvarillisiin piireihin"?

Kirjailija Väinö Linna sai "Täällä Pohjantähden alla" -elokuvan (1968) käsikirjoittajana Jussi-patsaan "merkittävän kansallisen aihemaailman tuomisesta elokuvaan".

Jörn Donnerin suunnittelemasta "Tuntemattoman sotilaan" väriversiosta kirjailijalla ei ole mielipidettä suuntaan tahi toiseen. Veri on hänestä kuitenkin tehokkaampaa mustana.

Aarre Elo jututtaa myös "Pohjantähden" katsojia.

Teksti: Jukka Lindfors

# data[].attributes.attachment_link.description
Hannu Taanila haastattelee "Pohjantähden" tekijää. Miltä työläiskirjailijasta nyt tuntui, kun hänet on hyväksytty "porvarillisiin piireihin"? Kirjailija Väinö Linna sai "Täällä Pohjantähden alla" -elokuvan (1968) käsikirjoittajana Jussi-patsaan "merkittävän kansallisen aihemaailman tuomisesta elokuvaan". Jörn Donnerin suunnittelemasta "Tuntemattoman sotilaan" väriversiosta kirjailijalla ei ole mielipidettä suuntaan tahi toiseen. Veri on hänestä kuitenkin tehokkaampaa mustana.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Haastattelussa kirjailija puhuu elämästään, uskosta ihmiseen sekä varhaisista matkoistaan Ranskassa, Italiassa ja Turkissa.

Kirjailija Mika Waltarilla (1908-79) oli II maailmansodan jälkeen rikas historiallisten romaanien tuotantokausi, jonka aloitti vuonna 1945 julkaistu "Sinuhe egyptiläinen".

Sitä seurasivat vielä 40-luvun kuluessa "Mikael Karvajalka" ja "Mikael Hakim" sekä "Johannes Angelos" vuonna 1952.

Waltarin oman arvion mukaan sota-aika kypsytti häntä kirjailijana enemmän kuin mikään muu vaihe.

Hän sanoo oppineensa, että ihmisen täytyy olla aina valmis menettämään kaiken minkä omistaa. Pelko on turhaa, sillä elämä pelon vallassa ei ole elämisen arvoista.

Waltari matkusteli mielikuvituksessaan menneisyydessä: yksityiskohdistaan ylistetyn "Sinuhen" tekijä ei koskaan käynyt Egyptissä, mutta kertoo sen sijaan kokeneensa Turussa "varsin voimakkaita elämyksiä".

Aiheeseen liittyvät linkit

Mika Waltarin tuotanto:
Jumalaa paossa: kertomus Jumalan johdatuksesta. Suomen merimieslähetysseura, 1925.
Kuolleen silmät: kertomuksia tuntemattoman ovilta. (Nimellä Kristian Korppi). HS, 1926.
Sinun ristisi juureen: uskonnollisia runoja. WSOY, 1927.
Suuri illusioni: romaani. WSOY, 1928.
Dshinnistanin prinssi: satuja. WSOY, 1929.
Muukalaislegioona: runoja. WSOY, 1929.
Yksinäisen miehen juna. WSOY, 1929.
Jättiläiset ovat kuolleet: novelleja ja näytelmä. WSOY, 1930.
Appelsiininsiemen: romaani. WSOY, 1931.
Siellä missä miehiä tehdään. WSOY, 1931.
Kiinalainen kissa ja muita satuja. WSOY, 1932.
Mies ja haave: romaani. WSOY, 1933.
Sielu ja liekki: romaani. WSOY, 1934.
Aiotko kirjailijaksi: tuttavallista keskustelua kaikesta siitä mitä nuoren kirjailijan tulee tietää. WSOY, 1935.
Palava nuoruus: romaani. WSOY, 1935.
Kuriton sukupolvi: vakava komedia. WSOY, 1937.
Surun ja ilon kaupunki: romaani. WSOY, 1936.
Helsinki kautta vuosisatojen. Otava, 1937.
Vieras mies tuli taloon: romaani. WSOY, 1937.
Ihmeellinen Joosef eli elämä on seikkailua: vakava ajanvieteromaani. (Nimellä M. Ritvala). WSOY, 1938.
Jälkinäytös: romaani. WSOY, 1938.
Hämeenlinnan kaunotar: 3-näytöksinen komediahenkinen porvarisidylli 1780-luvun Hämeenlinnasta. Karisto, 1939.
Kuka murhasi rouva Skrofin?: salapoliisiromaani. Otava, 1939.
Antero ei enää palaa: pienoisromaani. WSOY, 1940.
Komisario Palmun erehdys: salapoliisiromaani. WSOY, 1940.
Maa on ikuinen: yksinäytöksinen näytelmä. WSOY, 1941.
Totuus Virosta, Latviasta ja Liettuasta. (Nimellä Nauticus). Förlaget Balticum, 1941.
Tulevaisuuden tiellä: prologi ja kolme näytöstä. WSOY, 1941.
Ei koskaan huomispäivää! Kevät toisen maailmansodan varjossa. Tekijä, 1942.
Fine van Brooklyn. WSOY, 1942.
Isästä poikaan: romaani kolmen sukupolven Helsingistä. Tekijän lyhentämä uusintapainos Helsinki-trilogiasta: Mies ja haave - Sielu ja liekki - Palava nuoruus. WSOY, 1942.
Kaarina Maununtytär: historiallinen romaani. WSOY, 1942.
Neuvostovakoilun varjossa: Helsingin neuvostolähetystö kiihoitus- ja vakoilutoiminnan keskuksena. Otava, 1942.
Novelleja. WSOY, 1943.
Paracelsus Baselissa: 5-näytöksinen historiallinen näytelmä. WSOY, 1943.
Rakkaus vainoaikaan: romaani. WSOY, 1943.
Jokin ihmisessä. Tekijä, 1944.
Tanssi yli hautojen: romaani Porvoon valtiopäivien ajalta. WSOY, 1944.
Unohduksen pyörre: kertomus kadonneesta miehestä. (Nimellä Leo Arne). Fennia, 1944.
Sinuhe Egyptiläinen I-II: viisitoista kirjaa lääkäri Sinuhen elämästä n. 1390-1335 eKr. WSOY, 1945.
Noita palaa elämään: dramaattinen komedia. WSOY, 1947.
Elämän rikkaus: 3-näytöksinen näytelmä. WSOY, 1947.
Portti pimeään: neljä näytöstä ja loppukuvaelma. WSOY, 1947.
Kultakutri: pienoisromaani. Tuli [Bibliofiilipainos], 1948.
Lähdin Istanbuliin: tarua ja totta Euroopasta 1947. WSOY, 1948.
Mikael Karvajalka: Mikael Karvajalan nuoruus ja merkilliset seikkailut monessa maassa vuoteen 1527 kymmenenä kirjana hänen itsensä vilpittömästi kertomana. WSOY, 1948.
Mikael Hakim: kymmenen kirjaa Mika Carvajalin eli Mikael El-Hakimin elämästä vuosina 1527-38 hänen tunnustettuaan ainoan jumalan ja antauduttuaan Korkean Portin palvelukseen. WSOY, 1949.
Neljä päivänlaskua: romaani romaanista. WSOY, 1949.
Johannes Angelos: hänen päiväkirjansa Konstantinopolin valloituksesta v. 1453 Kristuksen maailmanajan päättyessä. WSOY, 1952.
Kuun maisema. WSOY, 1953.
Turms Kuolematon: hänen mainen elämänsä noin 520-450 eKr. kymmenenä kirjana. WSOY, 1955.
Feliks onnellinen. WSOY, 1958.
Valtakunnan salaisuus: Markus Mezentius Manilianuksen yksitoista kirjettä keväästä 30 jKr. WSOY, 1959.
Koiranheisipuu ja neljä muuta pienoisromaania. WSOY, 1961.
Greetings from Finland. Gruss aus Finnland. Hälsning från Finland. WSOY, 1962.
Tähdet kertovat, komisario Palmu! Salapoliisiromaani. WSOY, 1962.
Keisari ja senaattori. Karisto, 1963.
Ihmiskunnan viholliset I-II: Rooman senaattori Minutus Lausus Manilianuksen muistelmat ajalta 46-79 jKr. WSOY, 1964.
Pöytälaatikko: muistoja ja muistiinpanoja 1945-1967. WSOY, 1967.
Ihmisen ääni: nöyryys - intohimo. Toim. Ritva Haavikko. WSOY, 1978.

Elävän arkiston kirjailijahaastattelujen ja -esittelyjen teosluettelot:
Sari Jovero
Johanna Mälkki
Jussi Pylväs

# data[].attributes.attachment_link.title
Mika Waltari maailmankartan äärellä vuonna 1958

# data[].attributes.attachment_link.description
Haastattelussa kirjailija puhuu elämästään, uskosta ihmiseen sekä varhaisista matkoistaan Ranskassa, Italiassa ja Turkissa. Kirjailija Mika Waltarilla (1908-79) oli II maailmansodan jälkeen rikas historiallisten romaanien tuotantokausi, jonka aloitti vuonna 1945 julkaistu "Sinuhe egyptiläinen". Sitä seurasivat vielä 40-luvun kuluessa "Mikael Karvajalka" ja "Mikael Hakim" sekä "Johannes Angelos" vuonna 1952.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tuntematon sotilas  - virallinen trailer 2

# data[].attributes.attachment_link.description
Aku Louhimiehen Tuntematon sotilas on Väinö Linnan kirjan hengelle uskollinen tulkinta klassikkoromaanista. Elokuva on kirjasta tuttujen Rokan, Kariluodon ja Koskelan sekä heidän taistelutovereidensa tarina Suomen jatkosodassa. Se on kertomus siitä, miten toveruus, huumori ja halu jäädä henkiin yhdistävät puolijoukkueen miehiä matkalla sinne ja takaisin. Sota mullistaa kaikkien elämän niin rintamalla kuin kotonakin.

# data[].attributes.body
Kirjastokaista

# data[].attributes.attachment_link.title
Kirja, joka kolahti: Väinö Linna - Täällä Pohjantähden alla

# data[].attributes.attachment_link.description
Kirja, joka kolahti -lukuvinkkinä Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla. Lukuvinkki on kuvattu toukokuussa 2015 Pasilan kirjastossa Helsingissä. Täällä Pohjantähden alla on Väinö Linnan kirjoittama romaanitrilogia, jonka osat julkaistiin vuosina 1959, 1960 ja 1962. 

Lisätietoja:
Kaikki Kirja, joka kolahti -lukuvinkit, http://www.kirjastokaista.fi/tag/kirja-joka-kolahti
Täällä Pohjantähden alla Kirjasampo.fi:ssä, http://www.kirjasampo.fi/fi/kulsa/kauno%253Aateos_41675

Kuvaajat: Panu Somerma ja Mikko Helander
Editoija: Panu Somerma
Tuottaja: Riitta Taarasti
Tuotanto: Kirjastokaista - Kirjastot.fi, 2017

# data[].attributes.attachment_link.description
Sinuhen myyttinen seikkailutarina perustuu Mika Waltarin menestysromaaniin, jossa orpopojasta kuoriutuu lopulta lääkäri, kuninkaallinen kallonporaaja, faaraoiden uskottu ja diplomaatti.

# data[].attributes.body
Miten Canth suhtautui itsenäistymiseen?
Kielikysymys: suomi vs. ruotsi?
Mistä nimi Canth?
Miksi alkoi kirjoittaa vasta yli 30-vuotiaana?
Canth vs. Aho: oikeat kirjallisuuteen.
Mitä Canthit harrastivat?
Mistä näytelmät saivat innoituksensa?

# data[].attributes.attachment_link.title
Aristoteleen kantapää | Minna Canth naisnäkökulman vankina

# data[].attributes.attachment_link.description
Naisasia ja ihmisten tasa-arvo ovat asioita, jotka usein yhdistetään Minna Canthiin - onhan Minna Canthin päivä myös tasa-arvon päivä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Yleisö on äänestänyt Vuosisadan kirjaksi Mika Waltarin Sinuhe egyptiläisen. Onnea, Sinuhe! Voittaja julkistettiin Vuosisadan kulttuurigaalassa 18.10.2017. Toiseksi eniten ääniä sai Väinö Linnan Tuntematon sotilas ja kolmanneksi Väinö Linnan trilogia Täällä Pohjantähden alla.

1. Mika Waltari: Sinuhe egyptiläinen (1945)

Mika Waltarin historiallinen romaani Sinuhe egyptiläinen on ylittämätön kirjaklassikko ja yksi eniten käännetyistä suomalaisista kaunokirjallisista teoksista. Sinuhe egyptiläinen on kiehtova sekoitus muinaishistoriaa ja armotonta taistelua ihanteiden ja elämän todellisuuden välillä. Kaukaiseen aikaan ja maahan sijoittuva romaani on laaja ja monitahoinen lukunautinto. 40 kielelle käännetty romaani oli myös kansainvälinen menestys. Teos oli Yhdysvalloissa eniten myynyt ulkomainen kirja 1980-luvulle asti. Sinuhe egyptiläinen on myös vuoteen 2016 mennessä ainoa suomalainen romaani, joka on saanut Hollywood-filmatisoinnin.

Tutustu Sinuhe egyptiläiseen:

2. Väinö Linna: Tuntematon sotilas (1954)

Väinö Linnan Tuntemattomassa sotilaassa tiivistyy suomalaisuuden ytimenä pidetyt piirteet: sisu, osaaminen, sitkeys ja ylpeys suomalaisuudesta. Linna kirjoitti rakastettavia sankareita, jotka hän uskalsi surmata yksi toisensa jälkeen. Tuntematon sotilas oli valtava myyntimenestys, ja se on edelleen yksi Suomen tunnetuimmista kaunokirjallisista teoksista. Suomalaisen kirjallisuuden klassikoksi noussut teos herätti ilmestyessään suuren kirjasodan. Teoksen värikäs, karu ja realistinen kuvaus sodasta ja sotilaista poikkesi totutusta sotaa romantisoivasta tyylistä. Suuri yleisö otti kuitenkin teoksen vivahteikkaine murredialogeineen omakseen.

Tutustu Tuntemattomaan sotilaaseen:

3. Väinö Linna: Täällä Pohjantähden alla (1959, 1960 ja 1962)

Väinö Linnan romaanitrilogia Täällä Pohjantähden alla on piirtynyt suomalaisten muistiin lähihistorian näkemyksellisenä kuvauksena. Linnan teossarja kuvaa suomalaisen yhteiskunnan muutokset aina työväenliikkeen noususta suurlakkoon, sisällissotaan, lapualaisvuosiin kuin talvi -ja jatkosotaankin vuosina 1884-1954. Trilogian erityisenä ansiona on pidetty sitä, että se nosti sisällissodan käsittelyssä esiin punaisten näkökulman. Täällä Pohjantähden alla on realistinen ja humaani tarina niistä uhrauksista, joita pienet ihmiset ja tavalliset perheet joutuivat tekemään, hiekanmurusina historian rattaissa.

Tutustu Täällä Pohjantähden alla -trilogiaan:

Vuosisadan kirjan valinta on osa Kirjojen Suomi -hanketta

Vuosisadan kirja -palkinto jaettiin 18.10. Turun Logomossa Vuosisadan Kuttuurigaalassa, jossa juhlittiin ja palkittiin suomalaista kulttuuria, taidetta ja kulttuurintekijöitä sadan itsenäisyyden vuoden ajalta. Voittaja äänestettiin Kirjojen Suomen kokoaman sadan kirjan listan pohjalta. Lista sisältää kultakin Suomen itsenäisyyden vuodelta kirjan, joka osuvimmin kuvaa kyseistä vuotta. Myös listan ulkopuolisia teoksia sai äänestää. Tutustu Kirjojen Suomen sadan kirjan listaan ja lue sähkökirjoja täällä: https://yle.fi/aihe/kirjojen-suomi/101-kirjaa

Aiheeseen liittyvät linkit

# data[].attributes.attachment_link.description
Yleisö on äänestänyt Vuosisadan kirjaksi Mika Waltarin Sinuhe egyptiläisen. Onnea, Sinuhe! Voittaja julkistettiin Vuosisadan kulttuurigaalassa 18.10.2017. Toiseksi eniten ääniä sai Väinö Linnan Tuntematon sotilas ja kolmanneksi Väinö Linnan trilogia Täällä Pohjantähden alla. Mika Waltarin historiallinen romaani Sinuhe egyptiläinen on ylittämätön kirjaklassikko ja yksi eniten käännetyistä suomalaisista kaunokirjallisista teoksista.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sylvian joululaulussa lauletaan kertusta, joka viettää kesän Suomessa, mutta talvehtii Sisiliassa. Mutta mistä kertusta laulussa kerrotaan, sitä pohtii Veikko Neuvonen.

Suomessa kesänsä viettäviä kerttuja on useita. Kertooko Sylvian joululaulu hernekertusta, lehtokertusta, pensaskertusta, kirjokertusta tai mustapääkertusta?

Veikko Neuvonen tekee salapoliisityötä ja jäljittää Sylvian joululaulun oikean kohteen. Osa kertuista ei pysähdy Sisiliaan vaan jatkaa talveksi Afrikkaan.

Kaikista kertuista vain yksi sopii laulun tarinaan. Tällä harmahtavalla on nuorena punaruskea päälaki, joka vanhemmiten muuttuu koiraalla mustaksi.

Teksti: Seija Aunila

# data[].attributes.attachment_link.description
Sylvian joululaulussa lauletaan kertusta, joka viettää kesän Suomessa, mutta talvehtii Sisiliassa. Mutta mistä kertusta laulussa kerrotaan, sitä pohtii Veikko Neuvonen. Suomessa kesänsä viettäviä kerttuja on useita. Kertooko Sylvian joululaulu hernekertusta, lehtokertusta, pensaskertusta, kirjokertusta tai mustapääkertusta? Veikko Neuvonen tekee salapoliisityötä ja jäljittää Sylvian joululaulun oikean kohteen. Osa kertuista ei pysähdy Sisiliaan vaan jatkaa talveksi Afrikkaan.

# data[].attributes.attachment_link.title
Trailer: Komisario Palmun erehdys (1960)

# data[].attributes.attachment_link.description
Matti Kassilan Komisario Palmun erehdyksen (1960) traileri. Restauroitu versio on julkaistu Blu-ray-tallenteena. Copyright: KAVI

# data[].attributes.body
Täältäpä löydät sitä kansanrunoutta, joka saa korvat punoittamaan.

# data[].attributes.attachment_link.title
Suomen kansan rivot runot | Metsien kätkemä

# data[].attributes.attachment_link.description
Oletko kyllästynyt “vittu” tai “fuck” -sanojen käyttöön ja kuunteluun? Ei hätää – vaihtoehtoja löytyy! Aikoinaan tälle maalle rynnistäneet heimot, joita nykyisin yhteisnimellä “suomalaiset” kutsutaan, ovat osanneet nimetä eroottiset ruumiiosamme herkullisesti. Kalevalan päivän kunniaksi tässä niistä pieni kooste!

# data[].attributes.attachment_link.description
Pietarilainen parturi löytää aamiaisleivästään ihmisen nenän. Käy ilmi, että nenä kuuluu kollegioasessorille, joka menee tolaltaan. Nenä puolestaan pukeutuu valtioneuvokseksi ja ajelee ympäri kaupunkia univormuun pukeutuneena. “Nenä” on satiiri muun muassa siitä, mitä tavallisuudesta poikkeaminen, r…

# data[].attributes.headline
Lönnrot ja muut kielinerot tehtailivat sanoja: ”tiede” ja ”taide” jäivät käyttöön, ”pölkäre” ei kelvannut kuutioksi

# data[].attributes.subject
Lönnrot ja muut kielinerot tehtailivat sanoja: ”tiede” ja ”taide” jäivät käyttöön, ”pölkäre” ei kelvannut kuutioksi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kalevalan päivän sankari Elias Lönnrot oli aikansa sanaseppo vailla vertaa.

- Hän oli ylivoimainen nero suomen kielen alalla, sen paras asiantuntija, luonnehtii suomen kielen emeritaprofessori ja tieteen akateemikko Kaisa Häkkinen.

Lönnrotin kynästä syntyi satamäärin uusia sanoja kuten kirjallisuus, kuume, laskimo, muste, monikko, yksikkö ja tasavalta. Erityisen paljon Lönnrot kehitti lääketieteen, oikeustieteen ja kasvitieteen sanastoa. Kalevalasta itsestään kieleen jäivät muiden muassa nuoriso ja ongelma.

Ruotsin vallan aikana ruotsi oli itsestään selvä sivistyskieli, joten Venäjän alaiseen autonomiaan siirryttäessä 1809 suomi ei ollut häävissä kunnossa. Uskonnollisena kirjakielenä suomi oli ollut olemassa pitkään, mutta monilta elämänaloilta sanasto oli niukkaa tai puuttui tyystin.

Syntyi ajatus, että suomeksi pitää voida ilmaista asioita, jotka kuuluvat nykyaikaiseen yhteiskuntaan. Kielen kehittämiselle oli toinenkin merkittävä motiivi: tiede otti 1800-luvulla valtavia harppauksia, ja sille tarvittiin sanoja omalla kielellä.

Venäjän tsaarit Aleksanteri I ja Nikolai I suhtautuivat suopeasti suomalaisten kielipyrkimyksiin, tulihan samalla pesäeroa Ruotsiin ja ruotsiin.

- Suomalaista kulttuuria suomen kielellä, vaan kunhan ei politiikkaa ja muita vaarallisia asioita liikaa käsitellä, niin se sopi oikein hyvin, Häkkinen kertoo.

Lehdissä keksittiin paljon uusia sanoja

Suomen onneksi 1800-luvun alkupuolella maassa oli joukko miehiä - tässä vaiheessa todellakin vain miehiä - jotka ottivat kielen kehittämisen sydämenasiakseen. He perustivat Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran (SKS) vuonna 1831. SKS julkaisi suomenkielistä kirjallisuutta ja sanakirjoja sekä toimi jonkinlaisena kielilautakuntana.

Uusia sanoja kehitettiin runsaasti myös lehdissä. Maailman tapahtumista kertoessaan kirjoittajat joutuivat keksimään uusia termejä ja laittoivat joskus perään sulkeisiin ruotsinkielisen sanan, josta se oli käännetty.

Päänavaaja oli Reinhold von Beckerin vuonna 1820 perustama Turun Wiikko-Sanomat, joskin suomen asiaa oli ajettu jo aiemmin ruotsinkielisessä Mnemosyne-lehdessä. Myöhemmin ilmestyneitä lehtiä olivat Oulun Wiikko-Sanomia ja Sanan Saattaja Wiipurista.

Merkittävimpään rooliin nousi kuitenkin Suometar-lehti. Se alkoi ilmestyä vuonna 1847 umpiruotsinkielisessä Helsingissä. Tuohon aikaan suomi oli pääkaupungissa palvelusväen ja työläisten kieli.

Murteiden taistelu päättyi kompromissiin

1800-luvun alkupuolella Suomessa käytiin murteiden taistelua. Kieltä oli kehitetty lounais- ja hämäläismurteiden pohjalta, mutta moni ei tyytynyt siihen.

- Ajateltiin, että Itä-Suomesta löytyy puhtaampi kieli, koska Länsi-Suomi on ihan ruotsin turmelemaa, Häkkinen kertoo.

Kirjasuomen yhtenä kiistakapulana oli itämurteille vieras D-kirjain. Von Becker taisteli lehdessään aikansa D:tä vastaan, mutta jäi tappiolle. Murretaistelu päättyi kompromissiin, eli mikään murre ei päässyt valta-asemaan ja eri murteiden pohjalta alkoi syntyä uusia sanoja.

Etelä-Savon Kangasniemeltä kotoisin ollut von Becker keksi muiden muassa sanat sivistää ja sivistys. Se liittyi alun perin pellavan puhdistamiseen, mutta sai von Beckerin kynästä nykyisen merkityksensä.

- Usein pyrittiin siihen, että runko tai idea löytyy kansankielestä. Periaatteessa haluttiin vastustaa kaikkia lainattua, Häkkinen kertoo.

Lönnrot muotoili sen näin: omallansa mies elääpi, konna toisen kohtalolla.

1840-luku oli suomen kehittämisen eli kulta-aikaa. Sanatalkoissa mukana olleista Häkkisen mukaan Lönnrotin lisäksi kärkiviisikkoon kuuluvat Wolmari Kilpinen (oik. Wolmar Schildt), D. E. D. Europaeus, Paavo Tikkanen ja Antero Warelius. Heistä kolme viimeksi mainittua työskenteli Suomettaressa.

- Oli välttämätöntä, että oli tällainen toisistaan tietoinen ja yhteistyötä tekevä porukka, joka yhdessä kehitti kieltä. Kun yksi keksi jotakin, toiset ottivat sen käyttöön ja siten syntyi nykyaikaisen yleiskielen ydin, Häkkinen sanoo.

Kilpisen venykekirjoitus ei jäänyt eloon

Laukaassa syntynyt Wolmari Kilpinen oli lääkäri ja fennomaani. Pitkälti hänen ansiostaan Jyväskylään perustettiin vuonna 1858 ensimmäinen suomenkielinen oppikoulu.

Kilpinen keksi satoja sanoja, jotka hän muista poiketen julkaisi listoina ja lähetti niitä Lönnrotille. Monet Kilpisen sanoista olivat E-päätteisiä, kuten tiede, taide, jauhe ja kirje.

Kilpisen päähänpinttymänä oli hänen kehittelemänsä venykekirjoitus. Siinä pitkät vokaalit kirjoitettiin yhdessä kirjaimella, jonka päällä oli niin kutsuttu venyke. Samoin diftongit eli kahden eri vokaalin yhdistelmät korvattiin yhdellä kirjaimella. Suomen onneksi venykekirjoitus ei lyönyt läpi.

Europaeus kehitti geometrian sanoja

David Emanuel Daniel Europaeus oli sanaseppojen outolintu. Hänen isänsä oli Savitaipaleen kirkkoherra mutta äiti karjapiika, mikä osittain sulki hänet sivistyneistöstä. Europaeuksen luonteenkin sanotaan olleen hankala.

Suomen kieleen hän suhtautui intohimoisesti ja loi useita sanoja esimerkiksi geometrian alalla. Monet termit kuten suunnikas ja tilavuus ovat käytössä edelleen, sen sijaan pölkäre on nykyisin kuutio.

Europaeus teki myös suomenkielisen äännekuvaston kuuroja varten. Siinä kuvatiin äänteiden tuottamista anatomisten piirrosten avulla.

Tikkanen teki suomenkielisen kartan

Paavo Tikkanen oli ensimmäisiä Helsingin yliopiston nimeltään suomenkielisiä opiskelijoita. Hän väitteli tohtoriksi 1859.

Tikkanen oli Suomettaren päätoimittaja ja kehitti nimenomaan yhteiskuntaan liittyviä sanoja kuten sanomalehdistö, teollisuus ja valtio.

Tikkasen kirjoittamassa maantieteen oppikirjassa Johdatus Yleiseen Maa-tietoon oli ensimmäinen suomenkielisillä nimillä ja selityksillä varustettu Suomen kartta.

Warelius avusti Lönnrotia

Tyrväällä syntynyt pappismies Antero (Anders) Warelius muistetaan erityisesti suomenkielisen tietokirjallisuuden uranuurtajana. Hän avusti Lönnrotia sanakirjan laatimisessa ja keksi itsekin lukuisia käyttöön jääneitä sanoja.

Warelius kirjoitti kaksiosaisen kirjan Enon opetuksia. Siinä eno kertoo Jusu-pojalle asioita luonnontieteistä suomenkielellä. Wareliusta saammekin kiittää muiden muassa sanoista tähdistö ja ilmakehä.

Kirjoista tuli hyvin suosittuja nimenomaan itseopiskelijoiden parissa.

Enemmistö keksityistä sanoista katosi

Sanantekijöiden tuotokset eivät suinkaan kaikki jääneet eloon. Häkkinen arvelee, että itse asiassa enemmistö keksityistä sanoista häipyi historiaan.

Monille sanoille tarjottiin vaihtoehtoja. Esimerkiksi fantasia-sanalle tarjolla olivat suomalaisemmat vastineet mielijuohto, mielen-kuvittelus, mielen-kuvittelema, mielitys ja mielijuoksu.

Wolmari Kilpinen kehitti sanan henkilö, mutta tuli myöhemmin katumapäälle, koska sanan loppu "pudota löpsähti ö:ksi". Tänä päivänä hissin kyltissä ei kuitenkaan lue, että hissiin saa ottaa kerralla enintään 4 henkilettä.

Kädenvääntöäkin oli. Lönnrot ja Europaeus keksivät uudelle, maailmaa muuttaneelle keksinnölle sanan lieke. Sen löi kuitenkin Samuel Roosin kehittämä omaperäinen ja onomatopoeettinen sähkö.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lönnrot ja muut kielinerot tehtailivat sanoja: "tiede" ja "taide" jäivät käyttöön, "pölkäre" ei kelvannut kuutioksi

# data[].attributes.attachment_link.description
1840-luvulla luotiin pohja suomelle sivistyskielenä. Osa uudissanoista jäi elämään ja osa ei. Tämän jutun lopussa voit testata, onko sinulla sanat hallussa.

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomalaisen Kirjallisuuden Seura on Kalevalan ensimm�inen kustantaja. T�ss� sivustossa on tutkittua tietoa Kalevalasta, mm. vuoden 1849 Kalevalan teksti kokonaisuudessaan ja tarkistettuna.