# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nye EU-regler kan få betydning for det danske dagpengesystem. I EU diskuterer man netop nu, om den såkaldte forordning 883 om sociale sikringsordninger skal revideres.

Bliver den det, kan en polsk stilladsarbejder optjene ret til danske dagpenge efter blot en enkelt måneds arbejde i Danmark.

I dag ville han først optjene den ret efter tre måneders arbejde og medlemskab af en dansk a-kasse. Det forudsætter dog, at han har mindst et års medlemskab af en a-kasse i Polen eller et andet EU-land med i baggagen.
LÆS OGSÅ: "Ny EU-doktor giver den rigtige diagnose - men er medicinen nu også korrekt?"
Hvis de nye regler bliver ført ud i livet, vil det samtidig gøre det muligt at tage danske dagpengene med til udlandet i op til seks måneder. I dag kan man kun have dagpenge med til andre EU-lande i tre måneder.

Og netop det scenarie vækker voldsom bekymring hos Torben Poulsen, der er leder af Dansk Metals a-kasse og formand for brancheorganisationen Danske A-kasser.

- Det er en stor udfordring og på sigt en risiko for hele det danske dagpengesystem. Hvis vi går fra tre til seks måneder, kan der være endnu flere, der kigger på de lukrative muligheder for at tage danske dagpenge med hjem, siger han til A4 Arbejdsliv.

Flere tager pengene med ud

Sidste år var der 2.841 EU-borgere, der tog danske dagpenge med ud af landet, viser den seneste opgørelser fra Styrelsen for Arbejdsmarked og Rekruttering, STAR.

Hvis man kommer fra Bulgarien, så giver det en købekraft, der svarer til 185.000 kroner. Det kan altså være ganske lukrativt at tage danske dagpenge med hjem til Bulgarien.

Torben Poulsen, leder, Dansk Metals a-kasse

Ud af disse var de fleste dog danskere. I alt tog 748 danskere sidste år deres dagpenge med til et andet EU-land. Den næststørste gruppe var polakker, hvor 578 borgere tog dagpenge med til Polen eller et andet EU-land.

Antallet af personer, der har taget dagpenge med ud af Danmark, er steget med godt og vel 75 procent i perioden fra 2015 til 2018. I løbet af de år er antallet af østeuropæiske og sydeuropæiske EU-borgere, der tager dagpenge med hjem, blevet fordoblet.

Jon Kvist, professor i samfundsvidenskab ved Roskilde Universitet, sad med i Dagpengekommissionen, der i 2015 blandt andet gav anbefalinger til, hvordan dagpengesystemet blev rustet til et mere integreret europæisk arbejdsmarked.
LÆS OGSÅ: Debat: Nej Martin Henriksen - Danmark skal ikke ud af EU
Med udgangspunkt i de seneste tal for 'eksporten' af dagpenge er det hans vurdering, at Danmark ikke vil blive overrendt af dagpengespekulanter i morgen.

- Det er ikke noget, der vælter systemet. På den måde er det ikke et reelt problem, men tendensen er stigende, og spørgsmålet er, hvor mange dråber der skal til, før glasset er halvt tomt, siger han.

Han understreger, at det er en naturlig udvikling, at der er flere fra andre EU-lande, der modtager dagpenge i Danmark, da arbejdskraftmobiliteten er blevet større. Ifølge ham er det politiske aspekt den største kamel at sluge.

- Det kan være svært at forstå, at man kan tage sine dagpenge med til et land, hvor det så er det pågældende land, der skal sanktionere, om man står til rådighed for arbejdsmarkedet. Alle er overbevist om, at det tjek af rådighed ikke lever op til danske standarder, siger han.

Professor: Ingen grund til panik

Den danske regering er bestemt ikke begejstret for udsigterne til, at det bliver nemmere at tage danske dagpenge ud af landet, da den danske dagpengesats er blandt de højeste i EU.

For nylig gav beskæftigelsesminister Peter Hummelgaard (S) udtryk for sin bekymring under et ministermøde i Luxembourg. Men tilsyneladende talte han for døve øren. Lige nu ser det ud til, at ændringerne af 883-ordningen bliver vedtaget ved en afstemning i Det Europæiske Råd 10. december.

Kirsten Ketscher, der er professor i socialret ved Københavns Universitet, mener, at man blæser problematikken unødigt op.

- Felttoget mod forordning 883 er sådan set en gammel hest, som de danske politikere nu rider igen. Det er tvivlsomt, om de får noget ud af det denne gang. Eksport af sociale ydelser er ikke velset i Danmark, fordi ydelserne finansieres over de almindelige skatter. Herved adskiller Danmark sig fra de øvrige medlemsstater. Man tegner altid et billede af, at pengene nu fosser ud af statskassen, siger hun.
LÆS OGSÅ: Støttepartier vil have opholdskrav til dagpenge afskaffet tidligere
Ifølge Kirsten Ketscher er der imidlertid ingen grund til bekymring.

- Alle undersøgelser viser, at det billede ikke er retvisende.. Danskere har jo ret til tilsvarende ydelser i andre EU-lande, når de rejser ud. Denne bekymring er en primitiv måde at tale om vores EU-medlemskab på. Den fri bevægelighed er en stor fordel, som både danske borgere og danske virksomheder nyder godt af, mener hun.

Lever som konger og baroner i hjemlandet

I Dansk Metal mener man omvendt, at der kan være tale om en glidebane, da man kan komme vældig langt for danske dagpenge i mange EU-lande mod øst.

Det svarer til, at danske turister i Bulgarien skulle betale danske priser for et bulgarsk hotelværelse. Den tankegang er der ingen fremtid i.

Kirsten Ketscher, professor, KU

Torben Poulsen giver et eksempel, hvor en bulgarsk arbejdstager efter få måneders beskæftigelse i Danmark, tager dagpengene med hjem. I dag indekserer man ikke dagpengene, så de passer til leveomkostningerne i det land, hvor arbejdstageren tager hen med sine danske dagpenge.

- Det betyder, at hvis man kommer fra Bulgarien, så giver det en købekraft, der svarer til 185.000 kroner om måneden. Det kan altså være ganske lukrativt at tage danske dagpenge med hjem til Bulgarien, siger Torben Poulsen.
LÆS OGSÅ: Dansk EU-parlamentariker: Derfor grillede jeg kommissærkandidaten
Han håber, at man som en del af den nye EU-forordning indfører krav om netop indeksering, så man tilpasser dagpengesatserne til leveomkostningerne i de lande, som dagpengemodtageren rejser til.

Hvis det ikke kan lade sig gøre, så håber han, at der bliver indført en klausul i forordningen, der gør det muligt for Danmark at stramme lovgivningen, hvis frygten om spekulation bliver til virkelighed.

Fair bevægelighed

RUC-professor Jon Kvist påpeger også, at der kan opstå en skævvridning, hvis andre landes EU-borgere kan tage høje danske ydelser med sig hjem i et halvt år, som den nye forordning lægger op til.

- Det er klart, at en del af det at være medlem af EU er den fri bevægelighed, men det, vi taler om her, er, at man kan leve op til et halvt år på 1. klasse. Og det er virkelig en høj ydelse i nogle af de her lande, og hvor man ikke har nogen som helst mulighed for at tjekke, om folk reelt står til rådighed for arbejdsmarkedet, siger han.

Han nævner, at man i dag i høj grad diskuterer fair bevægelighed, og ikke blot fri bevægelighed. Det får dog ikke Kirsten Ketcher til at mene, at det giver mening at indeksregulere ydelserne.

- Det svarer til, at danske turister i Bulgarien skulle betale danske priser for et bulgarsk hotelværelse. Den tankegang er der ingen fremtid i. I øvrigt er arbejdsløshedsdagpenge erstatning for tab af en indtægt. Udenlandske og danske arbejdere har jo det samme tab, siger Kirsten Ketscher og fortsætter:

- Det er ikke statens opgave at interessere sig for, til hvad og hvor den enkelte bruger sine penge. Tankegangen indebærer, at man i realiteten mener, at borgere fra andre EU-lande skal have mindre i løn. Det er det, man kalder social dumping, og det går vi vel ikke ind for?

Også dimittender, der som studerende kan være gratis medlem af en a-kasse, kan tage de danske dagpenge med hjem, når karensperioden på en måned efter endt uddannelse er slut.

Sidste år 'eksporterede' 1.131 dimittender dagpenge ud af Danmark. Det svarer til 40 procent af det samlede antal eksporter. Cirka hver tredje dimittend eksporterede til Bulgarien, Rumænien, Spanien eller Tyskland.

# data[].attributes.attachment_link.title
A-kasse slår alarm: Frygter paradis for arbejdsløse østeuropæere

# data[].attributes.attachment_link.description
Nye EU-regler kan få betydning for det danske dagpengesystem. I EU diskuterer man netop nu, om den såkaldte forordning 883 om sociale sikringsordninger skal revideres. Bliver den det, kan en polsk stilladsarbejder optjene ret til danske dagpenge efter blot en enkelt måneds arbejde i Danmark.

# data[].attributes.attachment_link.title
Slip den innovative kraft fri i velfærdsstaten - eller se den gå under * POV

# data[].attributes.attachment_link.description
DEBAT - "Velfærdssektorens insidere vil gerne arbejde innovativt, men sektorens kulturelle forståelse, opbygget igennem årtier, er, at man kun kan få mere velfærd ved at tilføre flere penge. I velfærdsstatens guldalder i 1950'erne og frem til slutningen af 1970'erne, var der rigeligt med ressourcer: skattetrykket blev fordoblet, og stort set hele væksten i arbejdsstyrken blev...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fra vugge til grav er der velfærd på alle hylder i Danmark. Kommende forældre går til forundersøgelser på hospitalet og får råd og dåd i hjemmet af sundhedsplejersker, børn kommer i vuggestue, børnehave og skole, mens ældre familiemedlemmer bliver passet på et af landets mange plejehjem.

I Danmark er velfærden langt hen ad vejen en ven af erhvervslivet, ikke en fjende, og det er i årtier lykkedes at kombinere velfærd med velstand og vækst.

Men lad os nu ikke få armene for højt op. For et af adelsmærkerne ved den danske velfærd - at vi alle sammen har et arbejde - er under pres.

Ældrebyrde eller -bølge?

For det første bliver den danske befolkning ældre. Ifølge Danmarks Statistik stiger andelen af borgere over 60 år fra 25 procent i 2016 til 29 procent i 2030. Det er, hvad vi samfundsforskere kalder en markant stigning, når den indtræffer på mindre end 15 år.

Og endnu værre: I samme periode bliver der færre danskere i 30-49-årsalderen, eller hvad vi også kunne kalde arbejdsmarkedets kernetropper.

Jeg holdt for et par år siden et foredrag for nogle nordmænd, hvor jeg kom til at omtale fænomenet som 'ældrebyrden'. Det faldt flere af tilhørerne for brystet. I Norge taler de i stedet om 'ældrebølgen'. De gamle er ingen byrde, fik jeg læst og påskrevet - og kunne jeg så skamme mig.

Politisk ukorrekt eller ej: De gamle koster kassen. Det skyldes ikke mindst, at de stopper med at arbejde. Ældre medborgere kræver desuden flere sosu-assistenter, sygeplejere og social- og sundhedshjælpere. Flere ældre er lig med flere udgifter til velfærd.

Arbejdsløse indvandrere og avancerede maskiner

For det andet sætter de mange arbejdsløse indvandrere og efterkommere fra ikke-vestlige lande den danske velfærd under pres.

Blandt de 17-64-årige etniske danskere er 74 procent i beskæftigelse, mens kun sølle 49 procent af de ikke-vestlige indvandrere og 58 procent ikke-vestlige andengenerationsindvandrere er det.

Prisen for den lave erhvervsdeltagelse er lavere skatteindtægter og større velfærdsudgifter. Det er en af de største samfundsøkonomiske udfordringer at få flere indvandrere og deres efterkommere i arbejde.

Globaliseringen og den teknologiske udvikling mindsker også antallet af ufaglærte stillinger. Både fordi det i dag oftere er langt billigere at få industriprodukter af enhver afskygning fremstillet i Kina eller Vietnam, og fordi avancerede maskiner og robotter kan varetage de fleste manuelle arbejdsgange.

Antallet af ufaglærte jobs i Danmark er allerede faldet massivt - fra i omegnen af en million i 1990 til omkring 600.000 i dag.

Robotter truer velfærden

Og fremtiden ser dyster ud. Ifølge OECD er omkring en tredjedel af alle danske jobs i risikozonen for at blive automatiseret i fremtiden. Vi ser det allerede i det små. Havemanden får hjælp af robotplæneklipperen, mens regnskabsdamen bliver suppleret af it-systemer.

Det er ikke længere ren science fiction at forestille sig, at robotter om 10-15 år vil kunne varetage det meste rengøringsarbejde, eller at busserne kører uden en chauffør.

Alle disse elendigheder truer ikke bare økonomien, men også befolkningens villighed til at finansiere den fælles velfærd.

En universel velfærdsstat som den danske er afhængig af, at de fleste arbejder. Det er det arbejdende folk, der skaberne værdierne og betaler skatterne.

Når for mange borgere frivilligt eller ufrivilligt melder sig ud af arbejdsstyrken, truer de velfærdsstatens grundlæggende sammenhængskraft. Vi er alle i samme båd - men nogle af os sidder ved årerne og ror, mens andre driver den af under solsejlet.

Velfærdsstaten, version 2.0

Man siger, at det er svært at spå - især om fremtiden. Det hjælper dog, hvis fremtiden allerede er i gang med at udfolde sig for øjnene af én. Så vidt jeg kan bedømme, er vi på vej mod en velfærdsstat, version 2.0.

Jeg har lige sammenlignet den danske velfærdsstat med en båd, hvor hele den danske befolkning sidder sammen. Ideelt set hjælper vi alle til med at ro, men på skift.

Børnene og de gamle slipper, men kun fordi alle lægger kræfter i midt i livet. Lykke og harmoni - og vi sejler op ad åen.

Men når flere og flere borgere overhovedet ikke griber fat om årene, bryder de også bådens - eller rettere samfundets - sociale kontrakt. Det går ikke, men løsningen er simpel: Hver mand for sig selv - i hver sin jolle.

Det er den udvikling, de danske politikere skubber på i disse år. Vi går fra alle at være i samme båd til lige så stille at bygge forskellige både til forskellige samfundsgrupper.

Strammere regler for dagpenge

To forskellige processer er i gang. Den ene består i at gøre velfærden til de arbejdsløse mindre generøs, den anden i at indføre flere forsikringselementer. Vi tager processerne én ad gangen.

I 2010 lavede Lars Løkke Rasmussens første regering en dagpengereform, der forringede vilkårene for de arbejdsløse, som er medlem af en a-kasse. Alle de borgerlige partier samt Radikale Venstre stemte for ændringen.

I stedet for fire år kunne de arbejdsløse nu kun få dagpenge i to år. Og havde de opbrugt de to års dagpenge, skulle de arbejde 52 uger for at genoptjene retten til dagpenge på ny. Tidligere havde kravet været 26 ugers arbejde.

Efterfølgende er der kommet flere justeringer, og i 2015 kom der et nyt forlig, der dog ikke pillede ved hovedpunkterne. Ligesom dagpengene er kontanthjælpen også gjort mindre generøs de seneste år.

Loft over kontanthjælpen

I 2016 indførte Lars Løkke Rasmussens anden regering for eksempel et såkaldt kontanthjælpsloft: Nu kan en kontanthjælpsmodtager ikke modtage mere end et bestemt samlet beløb fra det offentlige.

Økonomerne i AE Rådet har anslået, at omkring 30.000 personer mistede en del af de penge de plejede at få fra det offentlige, så de kommer ned under kontanthjælpsloftet. 34.000 børn bor i familier påvirket af kontanthjælpsloftet.

I min spåkugle ser jeg ikke noget tegn i sol og måne på, at politikerne vil opbløde de stramme regler væsentligt. Bevares, partier på venstrefløjen kæmper for sagen, men nogen større tilbagerulning? Nej. Tværtimod faktisk.

Ikke mindst når det gælder kontanthjælpen, for det er ikke nogen hemmelighed, at indvandrerne og deres efterkommere er massivt overrepræsenteret. De fleste danskere har det helt fint med at gøre livet lidt mere surt for den befolkningsgruppe.

Og ved at stramme båndet om nydanskerne, frigør politikerne penge, som de kan bruge på flere behageligheder til deres kernevælgere. Det kan være skattelettelser, supersygehuse eller flere varme hænder til de ældre.

Og jeg kan sagtens forestille mig, at fremtidens politikere også kunne blive fristet til at hente flere nemme penge fra de upopulære borgeres konto.

Vi forsikrer os privat

Og så vender vi også mod den anden proces, den med mere privat velfærdsforsikring. Basalt set dækker de over, at den enkelte borger sparer op eller forsikrer sig selv uden om fælleskassen.

Det vigtigste eksempel på et nyt forsikringselement er arbejdsmarkedspensionerne. De er faktisk blevet en afgørende hjørnesten i hele den danske velfærdsstat. Arbejdsmarkedspensionerne blev opfundet i 1989 og er gradvist blevet udvidet siden da.

I dag har rigtigt mange lønmodtagere en arbejdsmarkedspension; selv indbetaler jeg 17,1 procent af min løn til min arbejdsmarkedspension. Eller rettere: Jeg gør ingenting, alt foregår automatisk, og jeg har faktisk slet ikke mulighed for at sige fra.

Fremvæksten af private sundhedsforsikringer er bemærkelsesværdigt. Den medfører, at en stor gruppe har mulighed for at blive undersøgt og behandlet hurtigere end resten af befolkningen.

Det er der intet moralsk forkert i, men resultatet er ikke desto mindre, at der er opstået et A- og B-hold med vidt forskellig adgang til velfærd og service.

Intet tyder på, at tendensen vil stoppe i den nærmeste fremtid. Naturligvis vil vi nå et punkt inden alt for længe, hvor antallet af forsikrede ikke vil stige mere.

Men så vil de private forsikringstagere blot fokusere mere entydigt på kvaliteten og kræve flere og dyrere typer undersøgelser og behandlinger inkluderet. Og dermed skævvrides forskellen mellem den private og offentlige velfærd endnu mere.

Velfærd på første klasse - bare ikke til alle

De to processer tilsammen kan ikke udgå at skabe mere ulighed i den velfærd, vi hver især kan få adgang til. Til gengæld er rygterne om velfærdsstatens død stærkt overdrevne.

Vi bakker fortsat og meget solidt op om sundhedsvæsenet, ældreplejen, uddannelsessystemet og børnepasningen. Vi vil bare ikke dele velfærden med andre end os selv og dem, der ligner os. Og vi vil heller ikke betale for andet end den velfærd, vi selv bruger eller kan forestille os at få behov for.

Den danske stat er uden tvivl i gang med at ændre sig i forhold til den velfærd, den leverer og sikrer. Velfærden bliver målrettet middelklassen i endnu højere grad end tidligere.

De lavtuddannede, de marginaliserede, indvandrerne og deres efterkommere vil i fremtiden få mindre velfærd, end de plejede. Til glæde for middelklassen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vi er på vej mod velfærdsstaten version 2.0

# data[].attributes.attachment_link.description
Fra vugge til grav er der velfærd på alle hylder i Danmark. Kommende forældre går til forundersøgelser på hospitalet og får råd og dåd i hjemmet af sundhedsplejersker, børn kommer i vuggestue, børnehave og skole, mens ældre familiemedlemmer bliver passet på et af landets mange plejehjem.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvis det nye Folketing fortsætter ud af det økonomiske spor, som skiftende regeringer har fulgt de seneste år, så kommer velfærdssamfundet på lang sigt til at stå over for store udfordringer. Især det stærkt stigende antal ældre og deraf følgende stigende udgiftsbehov til sundhed og pleje gør det vanskeligt at leve op til målsætningen om, at de offentlige indtægter og udgifter skal balancere i 2025.

Det viser en ny Momentum-analyse, hvor det blandt andet fremgår, at der er plads til, at det offentlige forbrug kan vokse med 21,5 milliarder kroner frem mod 2025. Men allerede hvis man blot skal bevare nutidens serviceniveau, vil sundhedsvæsenet, plejeområdet, børne- og socialområdet, uddannelsessektoren og øvrigt offentligt forbrug sætte sig på 20,5 milliarder kroner. Og hvis man skal følge med de forventninger, der stiger i takt med at danskerne bliver rigere, så mangler der yderligere 16,5 milliarder kroner.

Det gør det svært at prioritere i den offentlige økonomi, uden at det kan mærkes. Det forklarer økonomiprofessor på Aarhus Universitet Torben M. Andersen.

"Hvis der er områder, som sundhed, ældre, børnepasning eller andet, der skal have flere ressourcer, så er det meget svært at realisere, uden at man er nødt til samtidig at pege på andre udgiftsområder, man ikke vil prioritere så højt," siger Torben M. Andersen.

Den analyse deler professor på Institut for Statskundskab på Aalborg Universitet Jørgen Goul Andersen, som dog også mener, at man bør tage hul på en diskussion af, om det er den rigtige målsætning, at den offentlige saldo skal gå i nul uden skattestigninger i 2025, da den er styrende for det økonomiske råderums størrelse. Han mener nemlig, at de danske politikere spænder sig selv og velfærdssamfundet for hårdt for, når de holder fast i balancepunktet i 2025.

"I og for sig er det beundringsværdigt, at de danske politikere har så stor selvdisciplin. Det er godt, at man holder styr på pengene, for de kan hurtigt forsvinde. Og man fik også de her mellemfristede beregninger, så man bedre kunne synliggøre, hvad de politiske beslutninger rent økonomisk ville betyde på 5 og 10 års sigt. Men det er gået lidt over gevind de seneste år, og nu i en sådan grad, at man kan risikere, at ældreservicen, folkeskole og daginstitutionerne simpelthen bliver for ringe," siger Jørgen Goul Andersen.

Han mener derfor godt, at man kunne overveje at justere på indtægterne eller på, hvornår der skal være balance i de offentlige budgetter.

"Det er et politisk valg, og Det Økonomiske Råd har også flere gange været ude og påpege, at det er en selvvalgt grænse. Med de langtidsudsigter, vi har for de offentlige udgifter i Danmark, kunne vi faktisk godt rykke på det, hvis vi ville," siger han.

Torben M. Andersen påpeger dog, at man har målsætningerne af en årsag, og derfor skal tænke sig nøje om, før man rykker på dem.

"Når der grundlæggende er en meget stærk politisk opbakning til den her type velfærdssystem, så er vi nødt til at have den ansvarlighed, at vi kan finansiere de velfærdsordninger, vi har. Vi kan godt i en kortere årrække køre med nogle underskud, men så får vi mere gæld, og det går ud over velfærden lidt længere fremme. Jeg ved godt, det nogle gange får skylden for at være en spændetrøje, men det er faktisk det modsatte, da det er for at sikre en ansvarlighed, så man ikke får zigzag-bevægelser i velfærdspolitikken," siger Torben M. Andersen.

Rum til forskellige veje

Momentum har bedt DREAM-gruppen om at regne på, hvordan de økonomiske fremtidsscenarier kunne se ud, hvis man ser længere frem med 2035 som pejlemærke i stedet for 2025 og ændrer målsætningen om balance i den offentlige saldo i 2025. I DREAM-modellens grundforløb udgør det offentlige forbrug i 2019 24,6 procent af Danmarks bruttonationalprodukt (BNP), og det stiger til 24,7 procent i 2025. I Finansministeriets og DREAM-gruppens normale finanspolitiske fremskrivninger, regner man med, at det offentlige forbrug herefter skal stige med det, man kalder det fulde demografiske træk, hvor man både tager højde for, at der kommer flere ældre og øvrige forskydninger i befolkningssammensætningen og at man samtidig bruger flere penge, så man kan følge med befolkningens stigende forventninger.

Hvis man fra 2019 og i alle årene frem mod 2035 vil lade det offentlige forbrug følge det såkaldte fulde demografiske træk, vil det offentlige forbrug i 2025 udgøre 25,2 procent af BNP og 26,2 procent i 2035. I det scenarie ville man få et underskud på omkring 0,6 procent af BNP i 2025, og dermed et brud med budgetlovens underskudsgrænse. Og omkring 2035 kan underskuddet komme op på 1,6 procent af BNP, hvis man tager udgangspunkt i Finansministeriets seneste fremskrivning.

Men 26,2 procent i 2035 ligger pænt under tidligere toppe og kun 1.1 procentpoint over gennemsnittet for hele perioden 1980-2018, påpeger Jørgen Goul Andersen, der henviser til, at vi netop har gennemført de store pensions- og tilbagetrækningsreformer, for at der skulle være plads til ekstra serviceudgifter som følge af demografiske ændringer. Han peger på, at der er andre håndtag at skrue på, så der både bliver plads til et stigende offentligt forbrug og mulighed for at holde sig inden for loven.

"En procent af BNP er godt 20 mia. kroner. Det svarer i runde tal til de skatte- og afgiftslettelser, der er gennemført de seneste år. Mon ikke man vil kradse nogle af de penge hjem igen? Det kunne man nok godt finde på nogle måder, som selv Finansministeriets økonomer ikke ville blive sure over," siger Jørgen Goul Andersen.

Han peger blandt andet på, at der nok vil komme klimaafgifter og afgifter på usunde fødevarer, ligesom man kan lade punktafgifter stige med de generelle prisstigninger i stedet for at låse dem i kroner og øre.

"Det er også en mulighed at opfylde alle økonomernes drøm og sætte ejendomsskatten i vejret. Men ud fra en politisk logik, så er det højrisiko at gøre. Alternativt kunne man vælge en løsning, som har stor politisk legitimitet, men er praktisk svær. Nemlig som i Sverige at lægge en skat på fortjeneste af salg af ejendom," siger Jørgen Goul Andersen.

Torben M. Andersen peger også på skatter, som et afgørende håndtag, hvis politikerne vil skabe rum til øget forbrug.

"Man kan godt finde nogle flere finansieringskilder, men de store greb er jo taget med velfærdsreformen og tilbagetrækningsreformen. Og hvis man ikke ser markante skattestigninger, så er det prioriteringer inden for udgiftssiden som kommer på bordet," siger Torben M. Andersen.

Han understreger samtidig, at der ikke er store beløb at hente på effektiviseringer bredt set i den offentlige sektor.

"Det er altid relevant løbende at tage stilling til, om man løser de rigtige opgaver og på den rigtige måde. Men man skal ikke tro, at der med et trylleslag ligger en løsning der. Generelt at forestille sig, at man inden for den offentlige sektor kan finde noget, der svarer til de beløb, det kræver at gå fra det flade til det stigende forløb, er ikke realistisk," siger Torben M. Andersen.

Heller ikke brugerbetaling i eksempelvis sundhedsvæsenet tror nogen af de to professorer på som en vej til at skabe luft i den offentlige økonomi.

"At forestille sig det som en væsentlig finansiering er lidt svært, da den slags brugerbetaling meget markant vil vende den tunge ende nedad. Hvis man har alvorlige sundhedsproblemer, så har man typisk heller ikke ret meget indkomst, fordi man ikke er i stand til at arbejde. Og kommer der stor brugerbetaling, så siger det sig selv, at det kommer til at få nogle drastiske konsekvenser. Så hvis det skal være inden for velfærdssamfundet, som vi kender det, er det ikke en mulighed," siger Torben M. Andersen.

Vækst i offentligt forbrug bliver nødvendigt

Der findes også muligheder indimellem det fulde demografiske træk, og et forløb, der er begrænset af målet om balance i 2025.

Som eksempel har DREAM-gruppen beregnet et forløb med en jævn udvikling i det offentlige forbrug, der ligger lidt under det fulde demografiske træk, hvor det offentlige forbrug vokser med omkring 34 milliarder frem mod 2025. I det forløb overholdes budgetlovens underskudsgrænse akkurat i 2025. Men på længere sigt, efterlader det stadig udsigt til betydelige underskud på op til 1 procent af BNP omkring 2035, hvis man lægger Finansministeriets fremskrivning til grund.

Der er ingen politikere, der har taget stilling til, hvor mange flere penge der skal bruges på velfærd efter 2025. Men det vil kræve en meget stram styring kun at bruge 24,7 procent af BNP i 2035, som man har udsigt til i 2025 på grund af målet om balance, og som også omtrent er det, der bliver brugt i dag. Det mener Torben M. Andersen.

"Så ender vi med en vækst, der ligger væsentligt under det såkaldte fulde demografiske træk. Det siger noget om det pres, der er på den offentlige sektor, og der kommer for store spænd imellem hvad folk forventer, og hvad der bliver leveret."

Selvom det kan være svært at finde økonomisk rum til udvikling af velfærdssamfundet, som vi kender det i dag, så er det en vigtig opgave, hvis man vil sikre, at det fortsat skal være samfundsmodellen i Danmark. Torben M. Andersen peger blandt andet på, at man ikke bare kan ignorere, at danskernes forventninger til offentlig service stiger i takt med deres egen levestandard.

"Det er jo ikke sådan, at vi om de standarder, vi havde for 10, 15 eller 20 år siden, kan sige, at de var egentlig gode nok, så det er bare dem, vi skal have. Der er altid nye krav og allermest tydeligt på sundhedsområdet," siger Torben M. Andersen.

Jørgen Goul Andersen peger samtidig på, at borgernes ønske om at købe sig til bedre service stiger, hvis tilbuddet fra det offentlige bliver for pauvert. Men det truer hele den universelle velfærdsmodel, hvis for stor en andel af befolkningen gør det.

"Det vil altid være muligt for den rigeste halve eller hele procent at købe sig til en bedre service, end det offentlige tilbyder. Men hvis du når op på, at de rigeste 20-30-40 procent overvejer at købe sig til noget bedre, så kan vi få en helt anden samfundsmodel," siger Jørgen Goul Andersen.

Af Rasmus Giese Jakobsen, ragj@kl.dk, og Jens Baes-Jørgensen, jjr@kl.dk

Analyse: Jens Sand Kirk, KL's Analyse- og Makroenhed

# data[].attributes.attachment_link.title
Skal kursen ændres for velfærdsstatens udvikling?

# data[].attributes.attachment_link.description
Dansk politik har i mange år været underlagt et mål om balance på de offentlige finanser i 2025. Den målsætning betyder, at der ikke er råderum til den stigende velfærdsregning, der følger med markant flere ældre, højere velstand og stigende forventninger fra borgerne.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Af Allan Polack og Claus Kjeldsen
Henholdsvis Group administrerende direktør, PFA, næstformand i tænketanken "Den nye 3. alder" og administrerende direktør for Instituttet for Fremtidsforskning, formand for tænketanken "Den nye 3. alder".

I 2040 vil næsten hver fjerde dansker være over 65 år.

Den udfordring kræver, at vi gentænker store dele af vores samfund, så vi kan skabe rammerne for et godt seniorliv til glæde for både den enkelte og samfundet. Det er netop den opgave, PFA's tænketank "Den nye 3. alder" har sat sig for.

Selvom der ved første øjekast er længe til 2040, skal vi som samfund og på politisk niveau handle nu, hvis vi vil påvirke udviklingen.

Vi skal tænke langsigtet
På den ene side er der masser af grund til optimisme med længere og sundere liv. På den anden side kan udviklingen gå skævt, hvis vi ikke går offensivt og langsigtet til værks.

Det viser tænketankens nye scenarierapport, der netop er offentliggjort i forbindelse med, at tænketanken har holdt konference i Aarhus med 200 af de førende forskere, meningsdannere, organisationer, virksomhedsledere og politikere på området.

Her er syv udfordringer
Tænketanken har identificeret syv centrale udfordringer, som vil præge det danske samfund frem mod 2040, og som politikerne på Christiansborg, i regionerne og kommunerne allerede nu er nødt til at forholde sig til.

For den samfundsstruktur, som hele vores velfærdssamfund er bygget op om, vil nemlig ændre sig fundamentalt de kommende årtier.
1. Udfordring
- En aldrende befolkning kræver gentænkning af velfærdssamfundet

En aldrende befolkning kræver kontinuerlig gentænkning af velfærdssystemet, mens længere arbejdsliv kræver gentænkning af overgangen fra arbejdsliv til pensionisttilværelse.
2. Udfordring
- Nye familiemønstre kræver nye typer netværk

Flere og flere danskere lever det meste af livet som singler, ligesom flere danskere vælger ikke at få børn eller kun at få ét barn.

Dette medfører, at sociale netværk i stigende grad vil være venskabsbaserede og i mindre grad familiebaserede.

Dette vil fremover især få betydning sent i livet, hvor danskere ikke vil have den samme grad af social sikkerhed via familiære forpligtelser som tidligere.
3. Udfordring
- Arbejde og arbejdsmarked i forandring

Automatisering og freelance-økonomien betyder, at lovgivning og øvrige rammer skal imødekomme behovet for fleksibilitet, og at danskerne skal være tilpasningsdygtige for at kunne følge med og imødekomme de ændrede arbejdskraftsbehov.

Det skaber et behov for et kontinuerligt kompetenceløft af hele arbejdsstyrken, gentænkning af uddannelse og livslang læring samt et behov for et mere fleksibelt arbejdsliv
4. Udfordring
- En robust arbejdsstyrke kræver forebyggelse

Mental nedslidning udgør en øget trussel mod fastholdelse af danskere i den 3. alder på arbejdsmarkedet. Det skaber et behov for at tænke i strategier for forebyggelse og fastholdelse i relation til mental nedslidning.
5. Udfordring
- Bolig-mismatch og samliv i den 3. alder

Den eksisterende boligmasse lever ikke op til de krav, aldring og urbanisering skaber, hvilket fører til et mismatch. Især vil behovet for boligtyper og -løsninger tilpasset den 3. alder og singlehusstande stige.

Det stiller krav til, at der i tilstrækkeligt omfang skabes attraktive boligalternativer og fællesskaber, som kan understøtte fremtidens borgere i den 3. alders behov.
6. Udfordring
- Accelererende sundhedsudgifter

Sundhedsudgifterne accelereres af øget efterspørgsel fra en aldrende befolkning, som kræver et længere og bedre liv samt konstant bedre muligheder for at behandle flere sygdomme.

Samtidig belastes sundhedssystemet af flere kronikere og multisyge (bl.a. demens og livsstilssygdomme), som ved et længere liv koster samfundet mere. Denne udvikling vil kræve en omstilling i sundhedssystemet.
7. Udfordring
- Polarisering over flere parametre

Polarisering i økonomiske og sociale muligheder betyder forskellige forudsætninger i danskernes levevilkår og deres tilknytning til arbejdsmarkedet, hvilket medfører en risiko for øget marginalisering.

Polariseringen kan ske på flere planer, blandt andet på arbejdsmarkedet, på boligområdet, inden for uddannelse og på sundhedsområdet. Det udfordrer samfundets evne til at imødekomme social marginalisering.
Udfordringerne kan håndteres, men kræver handling
Det kan lyde alvorligt det hele, men i tænketanken er vi overbeviste om, at udfordringerne kan håndteres, og Danmark og danskerne har et godt udgangspunkt for at skabe rammerne om det gode liv i den 3. alder.

Vi står godt rustet med en veludviklet offentlig sektor og et robust pensionssystem, som danner et solidt økonomisk sikkerhedsnet under de fleste danskeres alderdom. Og så er potentialet enormt, hvis vi kan håndtere overgangen fra arbejdslivet til pension bedre.

Løsninger kræver nytænkning
For mange seniorer vil gerne give en ekstra hånd med og medvirke til, at vi udvikler Danmark, hvis rammerne er de rigtige, og vi får skabt en større fleksibilitet i vores samfund - det er der ikke i tilstrækkelig grad i dag.

Men det kræver nytænkning og mod til at tage mere langsigtede beslutninger, og det betyder, vi kommer til at gøre tingene anderledes i måden, vi går på pension på, arbejder på, bor på og tænker sundhed på.

Alderdom er også lig frihed
Husk på, at vi kigger ind i en tid, hvor seniorlivet ikke handler om afvikling og alderdom, men i højere grad om udvikling, frihed og muligheder. Derfor må vi ikke stoppe og hænge fast i en defensiv debat om alle udfordringerne.

Vi skal gøre os bevidste om dem, men de skal bruges konstruktivt til at skabe fokus på, hvad bl.a. ny viden og teknologi kan hjælpe os med. Vi skal gribe fremtiden, og så skal vi handle.

Det er ikke nok at kigge i krystalkuglen, for det står allerede klart, at der skal træffes beslutninger nu for at bane vejen for en bedre 3. alder i fremtiden.

# data[].attributes.attachment_link.title
Seniorrevolution: Her er syv punkter, som udfordrer fremtidens velfærdsstat

# data[].attributes.attachment_link.description
Af Allan Polack og Claus Kjeldsen Henholdsvis Group administrerende direktør, PFA, næstformand i tænketanken "Den nye 3. alder" og administrerende direktør for Instituttet for Fremtidsforskning, formand for tænketanken "Den nye 3. alder". I 2040 vil næsten hver fjerde dansker være over 65 år.