# data[].attributes.body
Același exercițiu, aplicat la clasa a X-a uman, la care tocmai am discutat despre mai multe poezii de dragoste ale unor poeți români (după un articol al Emiliei Piroș, Iubirea în piei diacronice, în revista Perspective, Nr. 1 (31)/ 2016), s-a încheiat cu scrierea unor scrisori de dragoste și a unor poezii pe tema iubirii.

# data[].attributes.body
”Minunata lume nouă” („Brave new world”, original) este un roman publicat de Aldous Huxley în 1932, în Marea Britanie. Titlul a fost asociat în mod ironic cu exclamația entuziastă a Mirandei din piesa de teatru „Furtuna” de William Shakespeare: „O minunată lume nouă în care trăiesc astfel de oameni”. Cartea are caracterul unei distopii, conturând societatea umană din anul 2540. Aldous Huxley a fost un autor britanic care s-a remarcat prin satiră, gândirea politică și atracția spre filosofie. Textele lui Huxley l-au influențat mai ales în perioada tinereții pe Mircea Eliade și pe Anton Holban, care a conturat personajul Dania după modelul lui Huxley.
Tema care stă la baza întregii povești și care a constituit punctul ei de pornire a fost schimbarea dramatică a lumii datorită revoluției industriale. Aldous Huxley a scris romanul în urma unei vizite în Statele Unite, unde a fost șocat de introducerea liniei de asamblare a lui Henry Ford, care i s-a părut o invenție dezumanizantă. În acest fel, Ford devine profetul și dumnezeul noii societăți.
Romanul „Minunata lume nouă” pornește de la ideea unei societăți distopice care, pentru a-și controla cetățenii, recurge la orice metodă: de la transformarea rasei umane și manipularea ei genetică, până la mascarea minciunii în adevăr absolut. Rezultatul este o combinație de realitate și scene pur SF, în care cărțile sunt arse și singura cultură acceptată sunt perceptele unui conducător fanatic, în care apariția unei ediții de „Opere complete” de William Shakespeare poate duce la răsturnarea unui regim absurd, în care oamenii sunt concepuți îln imense incubatoare, iar cei neatinși încă de valul acestei „civilizații” sunt izolați în rezervații.
Oamenii noii societăți erau educați prin hipnopedie, legile și motto-urile acesteia devenind automatisme („O sută de repetiții, trei nopți pe săptămână, vreme de patru ani. Șaizeci și două de mii patru sute de repetiții zămislesc un adevăr. Cretinilor!”).
În această lume tehnologia atinge cote maxime, ordinea și disciplina sunt construite la propriu de oamenii care, în timpul dezvoltării în eprubete, sub acțiunea substanțelor chimice, își primesc locul în societate și sunt mulțumiți de acesta (de la cei mai frumoși și arătoși- Alfa, până la cei cretini și deformați fizic- Epsilon, iar între cele două categorii se află cei intermediari Beta, Gamma, Delta).
Un punct deficitar al societății este acela că oamenii nu sunt împăcați cu ei înșiși. Majoritatea nu sunt conștienți că sunt manipulați cu ajutorul drogului SOMA, apărut încă din anul 2086, care alungă orice urmă de întristare sau gândire lucidă. Societatea zilelor noastre este criticată aspru în roman pentru constrângeri și pentru obiceiuri precum credință, familie, sentimente, cărți ce au fost scrise până în 1909, când Ford a lansat Modelul T (literă care, apropo, a înlocuit semnul crucii), dar și după.
În noua societate faptul că oamenii obișnuiau să se nască în familii este de neconceput, iar cuvintele „mama” și „tata” sunt greu pronunțate, fiind asemănate cu blasfemii. Oamenii sunt dependenți de consum: de SOMA, plăceri, bunuri, și nu cunosc individualitatea („Oricare dintre noi aparține fiecăruia”), iar atât femeile cât și bărbații sunt priviți drept obiecte ce sunt întrebuințate și menite plăcerii („E o simplă bucată de carne”).
Totuși, există și o picătură de speranță prin personajul Sălbaticul, care trăiește în din rezervație, dar care este capabil să distrugă un sistem pus la punct de secole, cu ajutorul unei cărți ce cuprindea scrierile lui Shakespeare și, desigur, prin puritatea iubirii din inima lui. Acest lucru demonstrează că societatea are și părți vulnerabile, iar un bun exemplu este Bernard, un Alfa care refuză să mai consume SOMA pentru o scurtă perioadă, timp în care începe să simtă dragostea adevărată pentru Lenina, care nu poate depăși zidurile senine impuse de noua societate, văzând lumea prin prisma stupefiantelor.
Nu mi-a plăcut faptul că oamenii din „lumea nouă” sunt dependenți de consum, dependenți de plăceri și SOMA, dependenți de condiționare, care are la bază ideea că oamenii trebuie să-și îndrăgească destinul social implacabil, nu se mai iubesc, nu mai apreciază frumusețea lucrurilor din cauza terapiilor cu șocuri electrice. Obiceiurile relatate în roman și stilul de viață din societatea post- Fordistă nu sunt altceva decât o exagerare a moravurilor actuale.
Pentru cetățenii din lumea nouă, ordinea este un scop în sine, consacrată prin consumul organizat de bunuri și servicii. Huxley a fost timp de un semestru profesorul lui George Orwell, care la câțiva ani după apariția romanului „Minunata lume nouă” publică romanul „1984”. Ambele cărți prezintă distopii, dar din perspective opuse. În distopia orwellistă este prezentată o dictatură estică, în care instinctul este interzis, în timp ce Huxley creează o societate în care instinctul primează și este împins până la apogeu.
Huxley a prezis fertilizarea in vitro, maternitatea surogat, modificarea genetică a copiilor, drogurile, tehnologii care deja există, dar nu sunt vizibile la o analiză superficială a inovațiilor actuale. În noua societate, care pare a fi plasată într-o perioadă post-istorică de pace eternă, lipsesc arta, filosofia și știința pentru că oricare dintre acestea i-ar putea apropia de adevăr pe cei din partea superioară a ierarhiei castelor, deoarece doar ei aveau privilegiul de a gândi aproximativ rațional, și astfel societatea ar fi fost compromisă.
În concluzie, după cum Aldous Huxley a fost un bun profet în privința aspectelor nefavorabile ale dezvoltării ca urmare a revoluției industriale, la fel de bine ne-a oferit și izbăvirea. Aceasta din urmă este dată de păstrarea naturii omenești, a înclinațiilor spre artă, cunoaștere, întrucât societatea futuristă se poate prăbuși sub greutatea unei singure cărți.
Bianca Bârsan, clasa a XI-a

# data[].attributes.attachment_link.title
Marguerite Yourcenar, Memoriile lui Hadrian

# data[].attributes.headline
Marguerite Yourcenar, Memoriile lui Hadrian

# data[].attributes.subject
Marguerite Yourcenar, Memoriile lui Hadrian

# data[].attributes.body
Romanul „Memoriile lui Hadrian” este considerat una dintre cele mai valoroase scrieri ale secolului XX, fiind totodată materializarea celor 25 de ani de muncă a autoarei, în dorința sa de a redacta o lucrare cât mai aproape de perfecțiune.
Cartea este scrisă la persoana întâi, sub forma unei epistole către Marcus Aureliu, viitorul împărat al imperiului roman. Hadrian, la vârsta de 60 de ani, întrezărind marginile morții, se adresează tânărului moștenitor într-un discurs pe care împăratul promite să îl scrie fără a se ascunde, și astfel acesta să fie una din cele mai reale relatări cu privire la viața sa. Scrisoarea ia forma unei mărturisiri intime, dar și a unui text bogat în învățături și concluzii la care a ajuns bătrânul împărat de-a lungul vieții sale.
Hadrian rememorează tinerețea și anii de domnie, dar în mod special își amintește cu exactitate trăirile și sentimentele ce l-au încercat la diferitele evenimente prin care a trecut. Acestea par nealterate de trecerea timpului, împăratul păstrâdu-le forma inițială sub care s-au născut, respectându-și trecutul, chiar dacă nu totdeauna era mândru de el. Scrisoarea, atât de personală, dezvăluie complexul dar și sentimentalistul caracter al autorului. Este un om inedit care, deși nici pe aproape perfect, a încercat mereu să se autodisciplineze. A realizat că, înainte de a înțelege lumea din jur, omul trebuie să își înțeleagă sinele. Astfel el iese din tiparul omului obișnuit și devine supra-omul capabil să se desprindă de viață, ca și cum nu ar fi fost a lui.
Printre captivantele povestiri despre călătoriile din timpul carierei sale de om politic și împărat, Hadrian amintește cu multă tandrețe de oamenii care i-au fost aproape și pe care i-a prețuit de-alungul vieții. O importantă parte a “Memoriilor” este dedicată lui Antinous, un tânăr grec frumos la chip care i-a câștigat dragostea împăratului. În cinstea lui, Hadrian a cerut realizarea multor portrete și sculpturi precum și ridicarea orașului Antinoa. Antinous s-a sinucis la vârsta de 20 de ani, iar moartea subită a acestuia a însemnat pentru Hadrian derere și remușcare: ”Antinoa e construită acum pe pământul suferinței”, iar “din chipul acela frumos nu a rămas decât statueta de ceară pe care eu însumi am plămădit-o”. Zeul redevenise, în acele momente, om: „Totul se năruia; totul părea că se stinge. Zeus Olimpianul, Stăpânitorul Totului, Salvatorul Lumii se prăbuşiseră şi nu mai rămăsese decât un om cu părul sur, hohotind de plâns pe puntea unei corăbii”.
Deși este un roman istoric, nu are în centru evenimentele exterioare, cele consemnate de istorici, ci umanul, evenimentele interioare, cele cu adevărat importante în formarea unui om. Astfel, deși Hadrian a trait acum 2000 de ani, viața lui este de actualitate. În multitudinea de gânduri, de idei, de concluzii, cititorii se pot regăsi, căci natura umană, omul în esența sa, au rămas aceleași. De asemenea, de interes actual sunt și învățăturile transmise de împărat, dee la simpla psihologie din spatele somnului, la problematici sociale precum sclavia și menținerea păcii.
Pentru cei îngrijorați de veridicitatea istorică a romanului, specialiștii asigură cititorii că ”Memoriile lui Hadrian” se afla cât se poate de aproape de evenimentele și adevărurile istorice consemnate de către cercetători. În plus, cartea are la final “Note”, în care autoarea nu numai că enumeră sursele de documentare și explică felul în care a îmbinat realul cu ficțiunea, dar și procesul prin care cartea a trecut pentru a se prezenta în versiunea ei finală. Astfel, pe lângă lectura plăcută, cititorii au ocazia să vadă și munca din spatele scenei.

Miriam Avram, clasa a XI-a

# data[].attributes.body
Ludmila Ulițkaia, născută la 21 februarie 1943 în Urali, Rusia, este una dintre cele mai importante voci ale literaturii contemporane. Romanul “Imago” este publicat în anul 2010, autoarea reușind prin intermediul acestuia că construiască o frescă a Rusiei în plin comunism.
Romanul urmărește evoluția unor personaje și a destinelor acestora începând cu moartea lui Stalin, în 1953, și până în 1996. Jumătatea secolului XX reprezintă epoca în care teroarea se îmblânzise, însă nu întru-totul. O epocă în care se observă o acceptare de fațadă a libertății de opinie sancționată drastic apoi cu procese și condamnări. În acest tablou personajele sunt nevoite să se dezvolte și să-și trăiască viața mimând acceptarea sistemului totalitar.
Principalii eroi ai romanului, Ilia, Sania și Miha formează un trio perfect, o prietenie strânsă care reușește să înfrângă lașitatea și trădarea, triumfând prin dragoste și curaj. Trei suflete neșlefuite, așa cum sunt prezentați inițial, încep să fie ușor modelați de către mâinile pricepute ale profesorului lor de literatura rusă, Viktor Iulievici Șengheli. Astfel își încep călătoria încercând să ajungă la stadiul de maturitate. Pe tot parcursul romanului, personajele încearcă să-și formeze o opinie care să susțină libertatea conștiinței, și nu cea impusă de sistemul totalitar. Odată ajunși la maturitate, băieții de altădată încearcă să înfrunte viața. Cititorul descoperă că nu doar maturitatea fizică ajută un om să evolueze, ci și maturitatea psihică. Ilia reușește să-și găsească scopul într-o familie construită pe baza iubirii și loialității. Alături de Olga, acesta își dă seama că nimic nu este mai important decât fericirea alături de noua sa familie. Miha nu reușește să reziste mașinii de tocat a vremurilor, astfel, după moartea singurelor persoane în care acesta vedea un sprijin, își pierde rostul vieții, ajungând să se piardă în negura necunoscutului. După ce își pierde abilitatea de a se conecta cu muzica, Sania se simte ca și cum ar fi pierdut o parte foarte importantă din el. Ajunge să trăiască o viață lipsită de lumina iubirii adusă de împlinire.
Imago devine motiv central al operei, autoarea încearcând să explice deciziile personajelor puse sub semnul maturizării morale a ființei umane. Imago reprezintă ultimul stadiu în metamorfoza unei insecte, în care aceasta atinge maturitatea, fiind aptă de a se reproduce. Autoarea reușește să demonstreze că nu toți oamenii sunt pregătiți de a-și lua viața în propriile mâini odată cu maturizarea fizică. Persoanele au nevoie de un punct în care să se maturizeze și cel mai important să înțeleagă care este adevăratul scop al vieții, înainte de a se avânta pe aripile necunoscutului.

Georgiana Berenghean, clasa a XI-a

# data[].attributes.body
”Orbirea” de Elias Canetti este un roman complex ce conturează la nivel psihologic personaje cu rațiune anihilată, prinse în capcana propriilor obsesii ce îi împing în pragul nebuniei.

Romanul urmărește viața unor personaje ce trăiesc în propria lor lume, izolate de realitate și orbite de obsesii și dorințe. În mijlocul romanului se află savantul Peter Kien ce își sacrifică întreaga existență bibliotecii sale. Kien are cunoștințe vaste în domeniul literaturii, dar disprețul pe care îl simte pentru oamenii din jurul lui îi îngrădește capacitatea de comunicare. Personajul disprețuiește cu toată ființa sa lumea mediocră ce îl înconjoară, dar, în ciuda acestui lucru, manifestă curiozitate pentru persoanele care par interesate de lumea lui, de cărți, precum copilul care citește în loc să meargă la școală. De aceea, când observă interesul servitoarei Therese pentru cărți, decide să se căsătorească cu ea. Din păcate, Therese se dovedește a fi o brută ce aspiră la banii savantului și își dorește să scape de imaginea de fată bătrână. Menajera reprezintă vanitatea fără margini, o femeie ce consideră că i se cuvine totul în lumea aceasta doar pentru că e cumsecade. Împreună cu intendentul Pfaff îl aruncă pe Kien în brațele lumii pe care el o urăște cu toată ființa, îl dau afară din apartament.

Teama cea mai mare a lui Kien este orbirea, devenită obsesie, căci Peter compară orbirea cu imposibilitatea de a trăi, de a înțelege, cu incapacitatea de a mai citi. Finalul este neașteptat, Kien dă foc bibliotecii și arde împreună cu ea. Această ultimă scenă arată în ce stadiu demn de milă a ajuns Peter Kien și ce urmări au aceste obsesii pe care le scăpăm de sub control. Este o scenă emoționantă ce surprinde nebunia lui Kien și faptul că existența lui este redusă la biblioteca atât de dragă lui. Personajele, deși par atât de diferite, au o trăsătură comună: sunt lipsite de orice fel de manifestare a iubirii.

Interesant cum această orbire a personajelor lui Canetti are legătură cu noi toți, o găsim în obsesiile noastre, fie că e vorba de faimă, de bani sau de putere, toți suntem obsedați de ceva, la fel cum toți evităm într-un fel sau altul realitatea. Fiecare dintre noi percepe lumea ce ne înconjoară prin prisma trăirilor noastre, a dorințelor și a obsesiilor noastre. Refuzăm de multe ori să înfruntăm realitatea cu bunele și cu relele ei, ci îi punem un filtru, astfel încât să fie pe placul nostru, să se muleze pe dorințele noastre, astfel suntem orbi. Lumea lui Canetti nu e atât de departe de noi, această lume stranie, psihotică și nedreaptă, câteodată este lumea fiecăruia dintre noi. Fiecare om este condus într-un fel sau altul în viață de obsesii și are un grad de nebunie înăuntrul său, ce diferă de la om la om.

Andreea Mihaela Balan, clasa a XI-a

# data[].attributes.body
Volumul ”Memorii”, autobiografia scriitorului Mircea Eliade, ne oferă ocazia de a-l cunoaște pe Eliade copilul, elevul, adolescentul, studentul, îndrăgostitul, profesorul, istoricul și filozoful.

Povestindu-ne despre prima guvernantă, al cărei neg aflat deasupra buzelor îl irita groaznic, despre pasiunea pentru zoologie insuflată de profesorul Nicolae Moisescu, despre studenții săi fideli de la politehnică, teologie și medicină și despre multe altele, Mircea Eliade pare totodată liric și frenetic, pretențios, de o discreție timidă, fără grandoare.

Tânărul pianist îndrăgostit de chimie suferea, într-un chip atât de neînțeles, pentru simplul fapt că trecea timpul și, trecând, ceva din el, esențial, se risipea, iremediabil. Voia să citească tot și visa să poată scrie despre toate. Miopia sa galopantă nu l-a împiedicat să ne arate că, uneori, cărțile sunt mai vii decât oamenii. Prin înțelepciunea sa filozofică și teologică, Eliade ne face să înțelegem că „sacrul” nu se deosebește de „profan”, că „fantasticul” se camuflează în „real”, că lumea este ceea ce se arată și totodată un cifru. Dojenit și ironizat pentru preocupările lui exotice, descifrează secretele religiilor, revelând astfel misterul propriei sale existențe. Descoperă, în cele din urmă, cine este și ce este, așa cum îi place să fie, de ce i s-au întâmplat toate câte i se întâmplaseră, de ce l-au pasionat pe rând substanțele, plantele, insectele, literatura, filozofia, religiile.

Mircea Eliade se stinge în aprilie 1986, cu o carte în mână, trecând într-o altă existență. ”În toate societățile tradiționale, spune Eliade, moartea nu e considerată sfârșitul absolut al existenței umane, ci doar un ritual de trecere către un nou mod de a fi. Se poate spune că moartea constituie cea din urmă experiență inițiatică, datorită căreia omul dobândește o nouă existență, pur spirituală.”

Citind ”Memorii”, entuziasmul meu n-a mai cunoscut margini. M-am regăsit aproape pe de-a-ntregul în copilăria și adolescența lui Eliade. Ca și el, timidă, mioapă, devorată de o curiozitate precoce și necuprinsă, parcă mă aflu închisă într-un bob uriaș de strugure în lumina pală ce mângâie hârtia crem pe care sunt înșiruite cuvintele parcă disperate să capete un sens în conștiința mea, în existență, în suflet. Ca și el, am înțeles că trebuie să mă bucur de orice clipă, că sunt daruri pe care nu le primești de două ori, că într-o zi aș putea regreta tot ce n-am făcut și n-am trăit acum, când toate mi se par posibile.

”Atena m-a răscolit până în adâncuri. În fața Parthenonului, m-am trezit deodată că-mi vine să plâng și, de rușine, m-am plecat repede și am început să caut în jurul meu, ca și cum aș fi pierdut ceva. Am descoperit o floricică măruntă, cât bobul de linte, de un albastru-pal decolorat și am smuls-o cu emoție, am presat-o în carnet, hotărât să nu mă despart niciodată de ea. Și astfel am putut privi înseninat Pharthenonul.”

Am regăsit în fiecare pagină seninul acela albastru pe care scriitorul l-a descoperit și l-a prețuit în mărunta floare de la poalele cetății ateniene.

Andreea Daniela Bondor, clasa a XI-a

# data[].attributes.body
Am plecat de la un articol de pe internet despre cele șapte oglinzi eseniene, care spune că oamenii pe care îi întâlnim în viață sunt o reflexie a ceea ce reprezentăm noi din mai multe puncte de vedere/ oglinzi. Astfel am pornit de la premisa că fiecare dintre cei zece poeți aleși pentru lectură au ajuns la elevi nu din întâmplare, ci pentru că reflectă o latură a personalității lor.

# data[].attributes.body
Tu ți-ai strecurat cântecul în mine
Într-o dup-amiază, când
Fereastra sufletului zăvorâtă bine
Se deschisese-n vânt,
Fără să știu că te aud cântând.

Cântecul tău a umplut clădirea toată,
Sertarele, cutiile, covoarele,
Ca o lavandă sonoră. Iată,
Au sărit zăvoarele,
Și mânăstirea mi-a rămas descuiată.

Și poate că nu ar fi fost nimic
Dacă nu intra să sape,
Cu cântecul, și degetul tău cel mic,
Care pipăia mierlele pe clape –
Și-întreaga ta făptură, aproape.

Cu tunetul se prăbușiră și norii
În încăperea universului închis.
Vijelia aduse cocorii,
Albinele, frunzele...Mi-s
Șubrede bârnele, ca foile florii.

De ce-ai cântat? De ce te-am auzit?
Tu te-ai dumicat cu mine vaporos
Nedespărțiți – în bolți.
Eu veneam de sus, tu veneai de jos.
Tu soseai din vieți, eu veneam din morți.

# data[].attributes.body
Tudor Arghezi, unul dintre poeții români postmoderni cei mai consacrați, se distinge prin abordarea sa originală asupra unor teme actuale ale vremii sale, tratate și de ceilalți poeți. Opera sa reprezintă o sursă de inspirație pentru mine, personal, întrucât se identifică, în primul rând, cu valorile de bază pe care le prețuiesc și în funcție de care mă ghidez zi de zi, iar, mai apoi îmi extinde spectrul cunoașterii în acele domenii pe care îmi doresc să le aprofundez și despre care cred că mă dezvoltă pe mine, ca individ.

În primul rând, unul dintre aspectele relevante pentru mine este perspectiva filosofico-spirituală, care rezonează cu propriile mele convingeri de natură religioasă pe care le împărtășesc. Astfel, în mai toate poeziile sale, Arghezi sugerează, mai mult sau mai puțin direct, ideea cuvântului, văzut ca un dar divin, oferit de Dumnezeu omului, care îi permite acestuia să intre în nemurire, în rândul semenilor săi. Creștinismul (în special, ortodoxismul) poartă printre tradițiile sale și cultul strămoșilor neamului, a căror memorie este cinstită și de poet în poezia „Testament”. În sens colectiv, el identifică poporul român în istorie ca fiind una dintre națiile supuse cel mai mult asupririlor, durerilor. Arghezi beneficiază de tradiția strămoșească în realizarea propriilor opere, în rândul căreia se înscrie și pe care o lasă moștenire urmașilor îmbogățită, înălțată spiritual.

În ceea ce privește iubirea, motiv exploatat la maxim în cadrul scrierilor cu caracter religios-creștin, autorul oferă sentimentului un caracter protector, dus până la extazul familial, în poezia „Morgenstimmung” poetul amânând întâlnirea cu iubita pentru a prelungi starea superioară de fericire de care se simte cuprins. Considerându-se a fi un simplu rob în mâinile lui Dumnezeu, Arghezi își construiește propria viziune raportată la problema existenței umane în cadrul „Psalmilor” (lirică existențială), ce cuprind esența credinței religioase. Dumnezeu este văzut ca un spirit justițiar, care este permanent preamărit, ce nu poate fi cunoscut de către om în viața sa, din cauza limitărilor sale în gândire și simțuri. Toți psalmii lui Tudor Arghezi străbat o cale lungă, marcată de îndoieli, al cărei scop este căutarea și găsirea lui Dumnezeu. În ceea ce mă privește, principiile religioase reprezintă o parte clară a stilului meu de viață, întrucât îmi asigură de multe ori acel echilibru și acea liniște de care am nevoia în situațiile neobișnuite, fie ele negative sau chiar pozitive și pe care nu-l pot primi din alte surse, precum cele așa-zis motivaționale. Inserarea de elemente religioase-creștine în domenii diferite, care ar putea părea uneori să fie în opoziție cu religia propriu-zisă, nu face, din punctul meu de vedere, decât a spori credibilitatea celor ce se încearcă a fi transmise mai departe.

În al doilea rând, mă identific cu poetul Tudor Arghezi prin prisma aprecierii pe care acesta o poartă pentru limba, cultura și civilizația germană. Inspirându-se din operele francezului Baudelaire, el rămâne totuși fidel suflării poetice de limbă germană: în perioada tinereții sale, îi plăcea să-și petreacă timpul la cafeneaua Kübler din București, devenind totodată adeptul „secesiunii vieneze” (ramură a simbolismului care prevedea ruperea de vechile tipare și căutarea de noi căi de expresivitate). Ulterior, el se mută împreună cu familia sa în Elveția (orașele Freiburg și Genf), țară-membră a DACH (grupul statelor a căror limbă oficială este germana). Titlul poeziei „Morgenstimmung” este un tribut adus limbii germane, în general, și, în particular, unei proprietăți specifice acesteia, care îi oferă caracterul de unicitate în raport cu alte limbi: compunerea de cuvinte – substantive – prin alăturare de termeni, reducându-se atributele, dar mai ales formându-se termeni de sine stătători pentru noțiuni, ce nu pot fi exprimate printr-un singur cuvânt în alte limbi indo-europene. Acea dispoziție de dimineață, matinală la care face referire autorul, pentru a evidenția una dintre revelațiile pe care acesta le are, se regăsește în spatele „Morgenstimmung”-ului. Recunoașterea calității operei sale a venit tot din partea unei fundații germane, care i-a oferit, în 1965, Premiul Johann Gottfried von Herder (Johann-Gottfried-von-Herder-Preis). Pentru mine, limba germană reprezintă o sursă permanentă de inspirație, mai ales că, de puțin timp, aceasta a fost supranumită limba ideilor inovatoare.

Cosmin Țugui, clasa a X-a

# data[].attributes.attachment_link.description
DESPRE ACEST NUMĂR
Este al treilea număr care are ca temă literația digitală, abordată din perspectivă teoretico-aplicativă. In „Lecturi în oglindă” o tânără cercetătoare, Doris Rogobete, trece în...

# data[].attributes.attachment_link.description
#Diligenta_digitala_cu_Monica
Numărul 1/2020. Cu acest număr lansăm o nouă (semi)temă a revistei -  multiliterația, în continuarea  celei a literației digitale de anul trecut, susținută practic de...

# data[].attributes.attachment_link.description
#joia_cu_idei_de_închiriat_de_la_cititori
Cristina Anfimov: CITITORI ÎN OGLINDĂ. „Aveam nevoie de o idee care să lege tot demersul, așa că am plecat de la un articol de pe internet despre cele șapte...

# data[].attributes.attachment_link.description
#joia_cu_idei_de_inchiriat_de_la_cititori

Cosmin Tugui: „Aceasta este propria interpretare a unui tablou, utilizând recuzită actuală, procurată din casă. Este o temă încărcată de semnificație...

# data[].attributes.body
Ideea de a reinterpreta o operă de artă am preluat-o de la colegii mei, parteneri de ani de zile la Lecturiade. Imaginile de mai jos reprezintă munca elevilor din clasa a 9-a C.

# data[].attributes.attachment_link.description
Publishing platform for digital magazines, interactive publications and online catalogs. Convert documents to beautiful publications and share them worldwide. Title: Lecturi în timp de pandemie, Author: Cristina Anfimov, Length: 14 pages, Published: 2020-06-19

# data[].attributes.body
Îți amintești cum era cândva?

Iubirea dintre noi abia înflorise

Eram amândoi fericiți,

Proaspăt îndrăgostiți,

Iar viața își urma cursul firesc.

Inimile ne băteau sincron,

Dar ne aparțineau.

Ne iubeam,

Dar nu ne temeam.

Iubirea sau ce numeam noi atunci iubire

Era doar o amăgire,

Un vis frumos,

Nedureros,

Dar lipsit de substanță.

Ne iubeam,

Dar continuam să fim două ființe separate.

Ne iubim și acum,

Dar suntem fiecare câte o jumătate

A aceluiași întreg.

Inimile ne sunt legate,

Trupurile-înrobite,

Destinele-înlănțuite.
Bărbuță Theodora, clasa a IX-a C

# data[].attributes.body
tu ești glonțul pe care l-aș săruta

de miliarde de ori

înainte să-mi străpungă inima.

tu ești focul pe care l-aș mângâia

de milioane de ori

înainte să-mi pârjolească degetele.

tu ești ciobul pe care l-aș îmbrățișa

de mii de ori

înainte să-mi străbată gâtlejul.

tu ești veninul pe care l-aș desmierda

de sute de ori

înainte să-mi copleșească buzele.

tu ești amarul pe care l-aș căuta

de zeci de ori

înainte să-mi răpească surâsul.

tu ești întunericul pe care l-aș adora

o primă și ultimă oară

înainte să-mi otrăvească sufletul.

Bondor Andreea Daniela, clasa a XI-a C

# data[].attributes.body
Ochii tăi adânci, întunecați,

Sunt abisuri nesfârșite

Ce ascund cu măiestrie

Gândurile-ți tăinuite.

Surâsul tău,

E ca zarea înfocată a amurgului de vară.

Plânsul tău,

E ca ploaia aspră a zilelor de toamnă.

Moloci Anastasia, clasa a IX-a C

# data[].attributes.body
Am umblat singură-n noapte,

Căutându-te.

Nu era nimeni cu mine,

Doar umbra mea

Care mă ghida spre tine.

Pune-ți buzele pe rănile mele

Și învață-mă să iubesc

Și dă-i inimii mele ritmul inimii tale.

Nu vreau să pleci,

Am nevoie de tine în viața mea.

Lavric Georgiana, clasa a XI-a C

# data[].attributes.body
Atât de tainic ai venit pe lume,

Te-ai pogorât din slăvi divine

Suspinul să ne-asculți;

Și ca un om trăit-ai printre oameni

Plătind pentru întregul nost păcat.

Dragostea Ta a întrecut orice limită,

Sfărmând toate barierele;

Nu cuiele au fost acelea ce te-au ținut pe cruce,

Ci iubirea pentru oameni.

Pe dealul de la Golgota

Se scria salvarea, viața,

Ne-ai oferit a doua șansă

De a ne-ntoarce spre ideal.

Iar noi ne pierdem în plăceri de-o clipă

Ignorând chemarea Ta

Dar, Doamne, cât încă mai e har,

Deschide-ne ochii să vedem lucrarea Ta,

Să ne întoarcem din a noastre căi precare

Și să ne primești sub aripa Ta protectoare.

Șorodoc Bianca, clasa a XI-a C

# data[].attributes.body
Tăcere e în lume,

Tăcere pe pământ.

Nici ape nu mai murmur,

Nici codrii nu surâd.

Pe cer răsare luna

Sub alb izvor de astre

Mă răscolesc întruna

Privirile albastre…

Văzduhul se închide

Și vântul suflă vag,

Mereu aud în șoapte

-Tăcere, suflet drag!

Iacoviță Paula, clasa a XI-a C

# data[].attributes.body
Văzând sclipirea ochilor tăi

n-am avut aer, nici bătăi

de inimă.

M-am trezit într-un vis,

Niciunde, decât în Paradis…

Încercând să trăiesc real,

nu simulat,

într-un gând necenzurat,

cu sentimente pur naturale,

fără gânduri adiționale.

Dar ești o stea din altă galaxie

o altă explozie, o altă energie,

și sper să stai mereu,

să nu mă faci pulberi

instantaneu…

Popovici Sebastian

Clasa a XI-a C

# data[].attributes.body
Ce este iubirea?

O salcie ce-mi mângâie fața

Când soarele răsare dimineața,

Un val ce se aruncă în zadar

Și întâlnește primul mal,

Un tril de ciocârlie,

Un verde pe câmpie,

O rază de lumină

În noaptea ce-o să vină.

Iubirea e un cântec,

O strună de vioară

Cu care cântărețul cântat-a odinioară

O doină dulce și amară...

Botezatu Maria, clasa a XI-a C

# data[].attributes.body
Îndrăgita mea ființă,

Îți scriu acum această compoziție pentru a-mi exprima deplina apreciere pe care ți-o port. Am atâtea lucruri să-ți comunic, viața întreagă și hârtia toată ce s-a produs până acum nu mi-ar fi suficiente pentru a-ți comunica propriile mele gânduri raportate la tine, draga mea...

Fiecare secundă petrecută cu tine mă face mai bogat sufletește, mă face un om împlinit. Sunt printre puținii oameni care au reușit să găsească atât de ușor și de repede fericirea absolută în Univers, acest lucru fiind datorat în exclusivitate ție. Felul tău de a fi mă captivează de fiecare dată când vorbim... Îți mai aduci aminte când te-am provocat ultima dată să-mi dai o definiție a iubirii!? Aștept și acum răspunsul de la tine, eu însă am căutat în dicționarul sufletului meu și nu m-a mirat să găsesc chiar numele tău acolo. M-aș bucura să aflu că vorbele spuse de mine mai sus sunt în deplină rezonanță cu percepția ta despre mine.

Îmi exprim speranța că flacăra phaliei dintre noi s-a aprins, va arde până la sfârșitul veacului, iar nici cea mai mare firtună nu o va putea stinge vreodată. Aștept cu nerăbdare momentul când ne vom revedea, aștept din tot sufletul acel moment, chiar dacă acum câteva minute ne-am despărțit... Ei bine, pentru mine, fiecare secundă fără tine este asemeni unui secol! Sunt dependent de tin și chiar dacă acest fapt ar părea ridicol, nebunesc, inconștient, totuși, eu îți scriu ție, draga mea, acest mesaj în deplină conștiență.

Ești singura persoană care mă face să mă deconectez de la rutină și mă face să aspir către nemurire. Drumul este greu, însă, datorită ție, găsesc mereu poteci și indicatoare, ce îmi ghidează toți pașii. Acum, când îți scriu aceste rânduri, orbecăiesc deja prin întuneric, fiindcă m-am rătăcit...

Al tău,

K. Tz.
(clasa a X-a)

# data[].attributes.body
Citind versurile Anei Blandiana, ceva din sufletul meu a început să vibreze – scrie Miriam A. din clasa a XI-a. Poezia ei îmi vorbea; era ca și cum îmi vedeam gândurile pe o foaie de hârtie și simțeam aceeași emoție ce mă încerca deseori în fazele mele poetice. Rezonez cu Ana Blandiana pentru că o percep așa cum mă percep pe mine. O cunosc numai din poezii, dar mi-a fost de ajuns să înțeleg că pentru ea totul trece dincolo de trup și este etern prin suflet. De mic copil mi-am văzut trupul ca pe o imagine temporară pe care o ia sufletul și prin care acesta s-a adaptat la viață pe acest pământ. Deseori mă uitam în oglindă și mă priveam în ochii întrebându-mă: “Oare cum arăt eu? Care este înfățișarea adevărată pe care o are sufletul meu?”

# data[].attributes.body
Casele vieților noastre
Ioana Pârvulescu, Întoarcere în Bucureștiul interbelic
Lucian Blaga, Luntrea lui Caron
Lucian Blaga, Trilogia culturii
Ana Blandiana, Povestiri fantastice
Mircea Eliade, Memorii
Adrian Marino, Viața lui Alexandru Macedonski
Hortensia Papadat Bengescu, Fecioarele despletite
Concert de muzică de Bach
Marcel Proust, În căutarea timpului pierdut
Jeni Acterian, Jurnalul unei fete greu de mulțumit
Simone de Beauvoir, Memoriile unei fete cuminți
Andres Nygren, Eros și agape
Elias Canetti, Orbirea
Giovani Papini, Viața lui Isus
Nadejda Mandelștam, Fără speranță
Ludmila Ulițkaia, Imago
Franz Kafka, Castelul, Procesul
Mihail Bulgakov, Maestrul și Margareta
James Joice, Portretul artistului la tinerețe
Shusaku Endo, Tăcere
Gabriel Garcia Marquez, Un veac de singurătate
Aldous Huxley, Minunata lume nouă

# data[].attributes.body
A urmat etapa de documentare în legătură cu viața poetului și realizarea unui monolog de 5 minute prin care să atragă atenția colegilor asupra poetului citit. Monologurile au fost prezentate la o clasă de mate-info, clasa a XI-a A, cu scopul de a-i implica pe elevi în realizarea unor postere digitale. Doamna profesoară Maria Epatov a coordonat elevii în realizarea posterelor.

# data[].attributes.body
De 1 Martie, o parte dintre membrii clubului de lectură ”Muguri” (clasa a XI-a real) s-au întrunit ”la o bomboană” cu ambalaj colorat. După ce au savurat bomboana preferată, aleasă după aromă, mărime și culoarea ambalajului, copiii și-au dat seama că vor fi colegi de grupă cu cei care aveau aceleași gusturi. 10 grupe, 10 mărțișoare cu 10 autori de poezie. După episodul de mormăituri în barbă, iarăși poezie, nu știu mare lucru despre Minulescu, nu înțeleg nimic din Barbu, etc. a urmat lectura... și uimirea! Mamăăă, să-ți citesc poezia asta!