# data[].attributes.body
Marc Marin
Xavi Nogueras

# data[].attributes.body
1- 3 d'agost del 2014. XINA. Un terratrèmol de magnitud 6,1, va castigar una regió muntanyosa de la província de Yunnan (sud-oest) i va causarprop de 600 morts i més de 2.400 ferits. 80.000 cases es van ensorrar, incloent-hi Longtoushan, una ciutat d'uns 50.000 habitants situada directament a sobre de l'epicentre.
2- 23 d'octubre del 2011. TURQUIA. Més de 600 morts i almenys 4.150 ferits en un terratrèmol de magnitud 7,2 a la província de Van (est).
3- 11 de març del 2011. JAPÓ. Gairebé 19.000 morts després d'un terratrèmol de magnitud 9 seguit d'un tsunami gegant que va devastar la regió de Tohoku (nord-est) i va causar un greu accident nuclear a la planta de Fukushima.
4- 14 d'abril del 2010. XINA. Gairebé 3.000 persones van morir en un terratrèmol de magnitud 6,9 en la remota província de Qinghai (nord-oest).
5- 27 de febrer del 2010. XILE. Més de 520 morts en un terratrèmol de magnitud 8,8 seguit per un tsunami.
6- 12 de gener del 2010. HAITÍ. Unes 200.000 persones van morir en un terratrèmol 7 en l'escala Richter que va destruir part de la capital, Port-au-Prince. Més d'un milió de persones van patir un desplaçament forçós.
7- 30 de setembre del 2009. INDONÈSIA. Uns 1.100 morts i a prop de mig milió de persones es van quedar sense hogar en un terratrèmol de 7,6 graus de l'escala Richter que golpeó l'illa de Sumatra occidental incloent la principal ciutat portuària de Padang.

8- 12 de maig 2008 - XINA - Prop de 87.000 morts, la majoria a la província de Sichuan (sud-oest) durant un terratrèmol de magnitud 8. Aquest és el més mortífer a la Xina durant 32 anys.

9- 15 d'agost del 2007. PERÚ. Prop de 900 morts i desapareguts en un terratrèmol amb una intensitat de 7,7 que va castigar el sud del país i la capital, Lima.
10- 27 de maig del 2006. INDONÈSIA. Gairebé 6.000 morts i més d'1,5 milions de persones sense casa a la regió de Yogyakarta, a l'illa de Java.
11- 8 d'octubre del 2005. PAKISTAN / ÍNDIA. Un terratrèmol va matar almenys a 75.000 persones a la regió del Caixmir, més de 73.300 persones al Pakistan.
12- 26 de desembre del 2004. OCEÀ ÍNDIC. Més de 220.000 persones en una dotzena de països de tot l'Oceà Índic, incloent-n'hi 170.000 a Indonèsia, després d'un terratrèmol amb una magnitud de 9,3 a prop de Sumatra (Indonèsia), seguit per un enorme tsunami.

# data[].attributes.body
1. Tsunami de Tohoku:
El tsunami que va colpejar a Tohuku el 2011, Japó, podria tenir les pitjors conseqüències a llarg termini. L'11 de març, es van registrar onades de 10 metres d'altura, després d'un terratrèmol de magnitud 9.0, encara que alguns informes diuen que les onades van arribar a mesurar fins a 40 metres d'altures, viatjant gairebé 10 quilòmetres terra endins.
2. El tsunami del Oceà índic:
El massiu terratrèmol submarí va tenir una magnitud de 9'3, i va provocar onades mortals que van arribar a mesurar fins a 30 metres d'altura el 2004. Els tsunamis van inundar diverses zones costaneres només 15 minuts més tard i va durar set hores després del sisme inicial. Tot i tenir hores per preparar-se per l'impacte de les onades en alguns llocs, la manca d'un sistema d'alerta de tsunamis a l'Oceà Índic va fer que moltes zones costaneres densament poblades fossin preses per sorpresa.
3. El tsunami de Valdivia:
El 1960, el món va experimentar el terratrèmol més fort des que va començar a registrar aquests esdeveniments. El 22 de maig, el gran terratrèmol de Xile (magnitud 9,5) va començar a la costa sud del centre de Xile, causant una erupció volcànica i un devastador tsunami. Onades de fins a 25 metres d'altura va assotar les àrees locals, mentre que el tsunami es va accelerar a tota velocitat a través del Pacífic, amb la primera onada colpejant a Fil, Hawaii voltant de 15 hores després que el terratrèmol va començar, matant a 61 persones .
4. El tsunami del Golfo Moro:
En les primeres hores del 16 d'agost de 1976, la petita illa de Mindanao a les Filipines va ser colpejada per un terratrèmol amb una magnitud d'almenys 7,9. El terratrèmol va causar un enorme tsunami que va destruir més de 433 metres des de la costa, on els habitants no estaven conscients del perill i de la necessitat d'escapar a terres més altes. Milers de víctimes van ser absorbides cap al mar.
5. El tsunami de Papua Nueva Guinea:
No s'esperava que el terratrèmol de magnitud 7,0 que va sacsejar la costa nord de Papua Nova Guinea, el 17 de juliol 1998, causa un tsunami tan devastador, però, el terratrèmol va provocar un gran ensorrament submarí, que al seu torn va generar onades de fins a 15 metres d'altura i una mitjana de 10 metres d'altura. Quan el tsunami va colpejar la costa, va causar almenys 2.183 morts, més de 500 persones desaparegudes i uns 10.000 habitants van quedar sense llar.

# data[].attributes.headline
5.Zones importants de la terra en els límits de les plaques.

# data[].attributes.subject
5.Zones importants de la terra en els límits de les plaques.

# data[].attributes.body
Les zones de les plaques contigües als límits, les vores de placa, són les regions de major activitat geològica interna del planeta. En elles es concentren:

El vulcanisme: La major part del vulcanisme actiu es produeix en l'eix de les dorsals, en els límits divergents, però en ser submarí i de tipus fluïdal, poc violent, passa molt desapercebut. Darrere vénen les regions contigües a les fosses pel costat de la placa que no subdueix.
L'orogènesi: és a dir, l'aixecament de muntanyes. L'orogènesi acompanya la convergència de plaques, tant on hi ha subducció, on s'aixequen arcs volcànics i serralades, com els Andes, riques en volcans; com en els límits de col·lisió, on el vulcanisme és escàs o absent, però la sismicitat és particularment intensa.
La sismicitat: Hi ha terratrèmols intraplaques, originats en fractures en les regions centrals i generalment estables de les plaques, però la immensa majoria es produeixen en vores de placa. Les circumstàncies del clima i de la història han fet concentrar una bona part de la població mundial en les regions més sísmiques dels continents, les que formen els cinturons orogenètics, al costat de límits convergents. Alguns terratrèmols importants, com el terratrèmol de San Francisco de 1906, s'originen en límits de fricció. Els terratrèmols més importants de les dorsals són els que es produeixen en on les falles transformants actuen com a límit entre plaques.

# data[].attributes.body
1.Què són?

2.En quantes plaques està dividida l’escorça terrestre i quin nom tenen?

3.Límits de relacions de les plaques tectòniques. Quins moviments tenen habitualment les plaques? Que passa, o que produeixen en funció del moviment que fan?

4.En quins dos tipus de plaques, es divideixen les plaques tectòniques?

5.Zones importants de la terra en els límits de les plaques.

6.Què són, on es troben, i quan han sigut actius: els volcans més importants de la terra, tsunamis, terratrèmols,...

7.Quins són els principals mars i oceans de la terra?

# data[].attributes.headline
7.Quins són els principals mars i oceans de la terra?

# data[].attributes.subject
7.Quins són els principals mars i oceans de la terra?

# data[].attributes.body
l'oceà Atlàntic
l'oceà Índic
l'oceà Pacífic
l'oceà Àrtic
l'oceà Antàrtic
Mars:
Mar Bàltica
Kattegat, Øresund i Belts
Estret de Skagerrak
Mar del Nord
Mar de Groenlàndia

# data[].attributes.headline
6.Què són, on es troben, i quan han sigut actius: els volcans més importants de la terra, tsunamis, terratrèmols...

# data[].attributes.subject
6.Què són, on es troben, i quan han sigut actius: els volcans més importants de la terra, tsunamis, terratrèmols...

# data[].attributes.body
VOLCANS

1. Chimborazo: Volcà apagat dels Andes Equatorials en la serralada Occidental, el cim més alt del país, amb 6.310 m. d'altitud. Del seu cim, cobert de neu perpètua descendeixen catorze glacials, i l'abundància d'antigues morrenes en la seva falda assenyala la potència de les glaciacions. La primera ascenció la va efectuar el 12 de setembre de 1.839 l'anglès Whymper.

2. Antofalla: Volcà dels Andes Argentins, a la província de Catamarca, a l'oest del salar homònim amb 6.100 m. d'altitud.

3. Coliapo: Volcà de Xile, en la província d'Atacama, junt a la frontera Argentina amb 6.080 m. d'altitud. També s'anomena cerro del Azufre.

4. Cotopaxi: Volcà de l'Equador, en la serralada Real Andina, a l'Est de Quito. Amb 5.943 m. d'altitud, és el volcà actiu més alt del món. El seu con medeix 800 m. de diàmetre. Entre les seves freqüents erupcions destaquen les de 1.768 i 1.877, havent succeït l'última en 1.928. Va ser escalat per primera vegada en 1.873.

5. Demavend: Volcà del Iran, punt culminant de la serralada del Elburz amb 5.670 m. d'altitud.

6. Cumbal: Volcà de Colòmbia, en el departament de Narinyo, a prop de la frontera amb l’Equador, amb 4.764m. d’altitud

7. Osorno: Volcà de Xile, en el Sud del departament d’Osorno, a prop del llac Rupanco amb 2.661 m. d’altitud. Va entrar en activitat en 1.960.

8. Paricutin: Volcà de Mèxic, en la serralada neovolcànica, a prop de Uruapant (Estat de Michoacant). És un dels volcans més joves de la Terra, es va formar en 1.943 m. la seva aparició va provocar la total destrucció del poble de Parangaricutiro, afectant també en part les poblacions de Paricutín i altres. El con té uns 250 m. d’altura per uns altres tants d’amplaria i 35 m. de profunditat. En els últims vint anys la seva activitat ha disminuït notablement.

9. Krakatoa: Illa volcànica de la Indonèsia, situada en el estret de la Sonda, entre les illes de Sumatra i Java. Va ser destruïda parcialment en 1.883 per l’erupció del seu volcà Perbuatan.

10. Etna: Volcà actiu de l’est de Sicília, prop de la mar i al Noroest de Catània. És el més alt d’Europa, amb 3.263 m. d’altitud, i és constituït per una massa de materials de projecció i laves. A més té un altre cràter força esquerdat i també presenta una gran quantitat de petits cràters adventicis. L’activitat és gairebé constant.

11. Kilawea: Volcà intermitent de l’illa de Hawaii. El seu cràter, anomenat Halemaumau, de 850 m. de diàmetre, s’enfonsa dins la falda aplanada del volcà Mauna Loa ( 4.168 m. d’altitud ).

12. Kilimanjaro: Muntanya de Tanzània, situada a la regió fronterera amb Kenya, constituïda per un gran volcà apagat amb un cràter de 2 km. de diàmetre, d’on sobresurten la punta rocallosa del Mawensi ( 5.355 m. d’altitud ) i el cim nevat del Kibo ( 5.916 m. d’altitud ), que és el cim més alt d’Àfrica.

13. Vesuvi: Volcà de la Campània ( Italia ), a 12 km. de Nàpols, al Sudest, l’únic volcà actiu de l’Europa continental. És dreça aïllat sobre la plana i domina el golf de Nàpols; té dos cims: l’ample muralla semicircular del Somma ( 1.132 m. d’altitud ) i el Vesuvi pròpiament dit ( 1.277 m. d’altitud ), amb el cràter actual, separat per una gran depressió de 5 km. de llargada, anomenada Atrio del Cavallo a la banda de ponent i Valle Dell’Inferno a la de llevant.

# data[].attributes.headline
4.En quins dos tipus de plaques, es divideixen les plaques tectòniques?

# data[].attributes.subject
4.En quins dos tipus de plaques, es divideixen les plaques tectòniques?

# data[].attributes.body
Plaques continentals: Presenten litosfera continental i litosfera oceànica. Inclouen els continents i una part dels fons oceànics.
Plaques oceàniques: Presenten únicament litosfera oceànica. Es troben només sobre fons oceànics.

# data[].attributes.headline
3.Límits de relacions de les plaques tectòniques. Quins moviments tenen habitualment les plaques? Que passa, o que produeixen en funció del moviment que fan?

# data[].attributes.subject
3.Límits de relacions de les plaques tectòniques. Quins moviments tenen habitualment les plaques? Que passa, o que produeixen en funció del moviment que fan?

# data[].attributes.body
Límits divergents o dorsals: el moviment és de separació: Té lloc una separació de plaques, que facilita el trencament dels continents i la formació d'oceans per l'ascens de material rocós fos procedent de l'interior de la Terra.
Si té lloc a una placa oceànica es forma una Dorsal oceànica. formació d'oceans
Si té lloc a una placa continental es forma una Zona de Rift--> trencament d'un continent
Límits convergents o fosses: el moviment és d'aproximació: Es produeix una col·lisió entre plaques. El moviment d'aproximació entre dues plaques pot ser de dos tipus:
Zona de subducció:Es caracteritza pel fet que la litosfera oceànica s'ensorra sota la litosfera continental formant serralades amb volcans. Si les dues plaques que xoquen presenten litosfera oceànica es produeixen les fosses oceàniques.
Zona d'obducció: Es produeix quan una litosfera continental xoca amb altra litosfera continental i origina una serralada.
Límits o fallas transformantes el moviment és paral•lel: Té lloc un moviment lateral de les plaques que genera una forta fricció i activitat sísmica. Normalment s'hi formen falles.

# data[].attributes.headline
2.En quantes plaques està dividida l’escorça terrestre i quin nom tenen?

# data[].attributes.subject
2.En quantes plaques està dividida l’escorça terrestre i quin nom tenen?

# data[].attributes.body
1.Africana
2.Nord-americana
3.Sud-americana
4.Antàrtica
5.Aràbiga
6.Australiana
7.Carib
8.Cocos
9.Eurasiàtica
10.Nazca
11.Pacífica
12.Filipina

# data[].attributes.body
Una placa tectònica o litosfèrica és una de les parts mòbils que formen la segona capa més superficial de la Terra (la litosfera).