# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Визначте варіант, в якому події розставлені у хронологічній послідовності:

А) державний переворот в Афганістані, котрий привів до влади НДПА на чолі з

Н. Таракі;

Б) завершення переговорів у Парижі, щодо припинення війни у В'єтнамі;

В) виступ президента Трумена з погрозою використання ядерної зброї під час

війни у Кореї;

Г) заява Дж. Кеннеді (президента США) про встановлення морської блокади Куби.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Євдошенко Світлана Валентинівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Динаміка "холодної війни" | Тест з всесвітньої історії - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Визначте варіант, в якому події розставлені у хронологічній послідовності: А) державний переворот в Афганістані, котрий привів до влади НДПА на чолі з Н. Таракі; Б) завершення переговорів у Парижі, щодо припинення війни у В'єтнамі; В) виступ президента Трумена з погрозою використання ядерної зброї під час війни у Кореї; Г) заява Дж.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У середині 80-х років міжнародні відносини досягли критичної межі, у світі знову відродилася атмосфера "холодної війни". У складному становищі опинився СРСР: продовжувалася афганська війна, починався новий тур гонки озброєнь, яку виснажена економіка країни вже витримати не могла. Технічне відставання в основних галузях економіки, низька продуктивність праці, припинення економічного зростання - все це стало свідченням глибокої кризи комуністичної системи. За таких умов відбулась чергова зміна політичного керівництва СРСР. У березні 1985 р. Генеральним секретарем ЦК КПРС був обраний М.С. Горбачов, з ім'ям якого пов'язані принципові зрушення в зовнішній політиці СРСР.

Михайло Сергійович Горбачов (нар. 1931) - радянський партійний і державний діяч. З1955 р. на комсомольській і партійній роботі в Ставропольській області РРФСР. У1978-1985 рр. секретар ЦК КПРС. З1980р. член політбюро ЦК КПРС, з 1985 р. Генеральний секретар ЦК КПРС. У1988-1990 рр. голова Президії Верховної Ради СРСР. У 1990-1991 рр. президент СРСР. Ініціатор "перебудови", яка зумовила значні зміни в економічній і політичній сферах життя радянського суспільства, а також у міжнародних відносинах. Лауреат Нобелівської премії миру за 1990 р. 19-21 серпня 1991 р. Горбачов був усунутий від влади ортодоксально налаштованими найвищими посадовими особами, які, прагнучи зберегти Союз у незмінному вигляді, вчинили державний переворот. Залишався президентом СРСР до 25 грудня 1991 р., але не мав реальної влади і не зміг зупинити процес остаточного розпаду СРСР. З грудня 1991 р. президент Міжнародного фонду соціальних, економічних і політичних досліджень ("Горбачов-фонд"). У1996 р. взяв участь у виборах президента Російської Федерації, але отримав менше 1 % голосів.

Основні напрями нової політики Москви полягали у пом'якшенні відносин із Заходом і сприянні врегулюванню регіональних конфліктів. Проголосивши курс на реалізацію нового політичного мислення в міжнародних відносинах- визнання пріоритету загальнолюдських інтересів над класовими, а також того, що ядерна війна не може бути засобом досягнення політичних, ідеологічних та інших цілей, радянське керівництво пішло на відкритий діалог із Заходом. Відбулася серія зустрічей між М. Горбачовим та Р. Рейганом. У листопаді 1985 р. на першій зустрічі в Женеві два лідери обговорили актуальні проблеми міжнародних відносин і прийшли до висновку, що ядерна війна не повинна бути розв'язана, бо в цій війні переможців не буде. В наступних зустрічах (Рейк'явік, 1986 р,; Вашингтон, 1987 р.; Москва, 1988 р.;

Нью-Йорк, 1988 р.) були закладені основи для взаєморозуміння між СРСР і США з досягненням конкретних рішень, спрямованих на згортання гонки озброєнь. Особливо важливим результатом цього стало підписання 8 грудня 1987 р. договору про усунення з європейської території найновіших ядерних ракет середньої та меншої дальності (500-5000 км). Передбачалося повне знищення двох класів ракет з боку СРСР і США. Вперше за післявоєнний період СРСР погодився на контроль над ліквідацією озброєння. 1987 р. почались радянсько-американські переговори про обмеження й припинення ядерних випробувань.

У квітні 1988 р. в Женеві була укладена угода про врегулювання конфлікту в Афганістані. СРСР і США підписали Декларацію про міжнародні гарантії та меморандум взаєморозуміння. Поетапно - до 15 лютого 1989 р. - радянські війська були виведені з Афганістану. Закінчилася найганебніша війна Радянського Союзу, в якій він втратив понад 13 тис. убитими.

Американсько-радянський мирний діалог продовжувався і за президентства Джорджа Буша (1989-1993), зокрема тривали переговори про скорочення стратегічних наступальних озброєнь (СНО). Важливим кроком у цьому напрямі став перший візит М.С. Горбачова як президента СРСР до Вашингтона 1990 р. та його переговори з Дж. Бушем. Тут було погоджено основні положення договору про СНО, а також укладено угоду про ліквідацію переважної більшості хімічної зброї та відмову від її виробництва. В документах зазначалося, що період конфронтації між Заходом і Сходом поступається місцем партнерству і співробітництву.

Переговорний процес захопив широкий спектр озброєнь. 1989 р. у Відні розпочалися багатосторонні переговори про скорочення збройних сил і звичайних озброєнь у Європі. На зустрічі 22 країн - учасниць Наради з безпеки і співробітництва (НБСЄ) в листопаді 1990 р. в Парижі було підписано Договір про звичайні збройні сили в Європі, що визначав радикальне скорочення звичайних сил НАТО й ОВД.

На межі 80-90-х років СРСР проводить активну міжнародну політику. Москва сприяла врегулюванню низки регіональних конфліктів із залученням ООН, яка вперше за свою історію стала відігравати роль гаранта в підтримці миру. Після візиту М. Горбачова в Пекін 1989 р. починається нормалізація радянсько-китайських відносин. Але ще більші зміни відбулися в європейській політиці. Впродовж 1988-1989 рр. в європейських державах Варшавського договору різко загострилася економічна криза. Майже всюди спостерігався застій виробництва і зниження рівня реальних доходів населення. Зростали бюджетні дефіцити. Населення країн Східної Європи рішуче піднімалося на боротьбу проти тоталітарних комуністичних режимів. Правлячі кола Польщі та

Угорщини, намагаючись перекласти відповідальність за кризу на опозицію, погодилися поділитися владою з демократичними рухами, провести вільні вибори. Однак вибори в червні 1989 р. в Польщі й в березні 1990 р. в Угорщині привели до мирного усунення комуністів від влади. В жовтні 1989 р. розпочалася революція в НДР, символом якої стали відставка Б. Хонеккера, розвал СЄПН і падіння Берлінського муру. У листопаді 1989 р. розпочалася "оксамитова революція" в Чехословаччині, де опозиційні сили мирним способом поступово відтіснили комуністів від влади; 1993 р. Чехословаччина розпалася на дві незалежні держави - Чеську і Словацьку Республіки. Протягом 1988-1990 рр. було повалено комуністичний режим у Болгарії. Після кровопролитних боїв у грудні 1989 р. народна революція перемогла в Румунії. Революційний процес охопив не лише країни ОВД, а й Албанію і Югославію. Наприкінці 1990 р. під натиском студентських виступів правляча марксистська Албанська партія праці прийняла рішення про запровадження в країні багатопартійної системи.

Перехід до політичного плюралізму в Югославії відбувався в 1990 р. на фоні загострення міжнаціональних суперечностей, що призвели до розпаду федерації. Словенія, Хорватія, Боснія та Герцеговина, Македонія проголосили 1991р. незалежність. Комуністи зберегли владу лише в Сербії та Чорногорії. Ці дві республіки оголосили про відновлення Югославської федерації. Сербське населення Хорватії (11 %) і Боснії та Герцеговини зажадало приєднання районів свого компактного проживання до Сербії. В колишній Югославії вибухнула міжнаціональна війна, яка особливо жорстокого характеру набула в Боснії та Герцеговині. Для розв'язання цих суперечностей змушений був втрутитися військовий контингент ООН, до складу якого входив український підрозділ.

Остаточне закінчення періоду "холодної війни" ознаменувалося об'єднанням Німеччини. У лютому 1990 р. чотири держави - переможниці в Другій світовій війні - СРСР, США, Велика Британія та Франція - домовились з двома німецькими державами - ФРН і НДР - про створення переговорного механізму "2 + 4" для об'єднання Німеччини. У вересні 1990 р. в Москві було укладено Договір про остаточне врегулювання німецького питання, за яким об'єднана Німеччина визнавала наявні кордони в Європі, відмовлялася від зброї масового знищення, зобов'язалася скоротити свої збройні сили. Радянський Союз брав зобов'язання вивести свої війська з території Німеччини і не заперечував її входження в НАТО.

Зміни в політичному кліматі Східної Європи привели до розпуску ОВД 1991 р. і виведення в наступні роки радянських військ з Угорщини, Чехословаччини, Польщі, Німеччини. Наймогутніша держава комуністичного блоку - СРСР - також розпалася. Ще в листопаді 1988 р. Верховна Рада Естонської PCP проголоси ла державний суверенітет Естонії. 1989-1990 pp. вперше в республіках СРСР відбулися вибори на багатопартійній основі. Національно-патріотичні сили потіснили комуністів від керма влади. Новообрана Верховна Рада України 16 липня 1990 р. прийняла Декларацію про державний суверенітет України. Декларації про державний суверенітет проголосили також парламенти Литви, Латвії, Білорусі, Росії, Молдови та інших республік. Після невдалої спроби консервативних сил здійснити державний переворот у СРСР (19-20 серпня 1991 р.) учасниця заколоту- компартія - була оголошена поза законом. 24 серпня 1991 р. Верховна Рада України прийняла Акт проголошення незалежності України, а 1 грудня 1991 р. Всеукраїнський референдум понад 90 % голосів його затвердив. 8 грудня 1991 p. у Біловезькій пущі лідери Росії, України, Білорусі оголосили про припинення існування СРСР як суб'єкта міжнародного права. Було створено нове об'єднання - Співдружність Незалежних Держав (СНД), яка є більше політичною декларацією, ніж реальним договором. Спадкоємницею СРСР і відповідальною за всі підписані Москвою угоди оголосила себе Росія. Після розпаду СРСР ядерними державами стали Росія, Україна, Білорусь, Казахстан, які уклали 1992 р. в Лісабоні угоду про те, що вони крім Росії позбудуться ядерної зброї протягом 7 років. На основі цих домовленостей президенти Б. Єльцин і Дж. Буш у Вашингтоні підписали у цьому ж році текст договору СНО-1, за яким США і держави колишнього СРСР скорочують стратегічні наступальні озброєння на 50 % протягом 7 років, що символізувало кінець конфронтації між СРСР і США.

Остаточним завершенням періоду "Холодної війни" вважається:

o виведення радянських військ з Афганістану (лютий 1989 р.);

o падіння тоталітарних режимів у країнах Центрально-Схід-ної Європи (1989);

o зруйнуванням Берлінського муру (листопад 1989 p.);

o об'єднання Німеччини і розпуск Організації Варшавського договору (липень 1991 p.).

1 лютого 1992 р. Дж. Буш і Б. Єльцин підписали у Кемп-Девіді угоду, за якою США і Росія перестали вважати один одного потенційними супротивниками, заклавши основу для розвитку партнерських відносин між ними. Однак наприкінці 1990-х років криза у Косово і події у Чечні відродили взаємну недовіру у відносинах між двома найбільшими ядерними державами.

У січні 1993 р. в Москві Єльцин і Буш підписали новий договір СНО-2 про скорочення вдвоє стратегічних наступальних озброєнь до рівня договору СНО-1. Відповідно до тристоронньої угоди між США, Росією й Україною від 14 січня 1994 р. Україна погодилася передати 200 ядерних боєголовок на демонтаж у Росію. Москва зобов'язалася надавати Україні ядерне паливо, а Сполучені Штати - фінансувати цю угоду.

З розвалом комунізму зникла двополюсність світу та конфронтація за лінією "Схід - Захід", але кількість міжнародних конфліктів не зменшилась. Особливо небезпечним став конфлікт у Перській затоці, що розпочався нападом у серпні 1990 р. військ іракського диктатора Саддама Хусейна на Кувейт. Рада Безпеки ООН, засудивши агресію, встановила кінцеву дату виведення іракських військ з Кувейту - 15 січня 1991 р. Багатонаціональні збройні сили під керівництвом американського командування здійснили операцію "Буря в пустелі" проти Іраку і визволили Кувейт.

Зміни, що відбувалися в міжнародному житті на початку 90-х років, привели до нової розстановки сил у світі. Росія виявилася неспроможною підтримувати "прорадянські" режими в Азії, Африці. Це сприяло розв'язанню або поглибленню діалогу у вирішенні регіональних конфліктів, зокрема арабо-ізраїльського. Хоча процес нормалізації відносин Ізраїлю з арабськими країнами постійно гальмується, шляхи до розв'язання цього найтривалішого конфлікту окреслені досить чітко. Було в цілому вирішено конфлікти в Камбоджі, Анголі, Мозамбіці, ліквідовано 1990 р. режим апартеїду в Швденній Африці. Однак до справедливого та безпечного світового співтовариства ще далеко. На території колишнього СРСР і табору соціалізму виникли і продовжують тліти локальні конфлікти (війна Росії проти Чечні, абхазько-грузинський конфлікт, вірменсько-азербайджанські зіткнення в Карабасі, неврегульованість відносин після кривавих сутичок між Молдовою і так званою Придністровською Молдавською республікою, міжетнічні конфлікти на території колишньої Югославії тощо).

Важливим елементом міжнародних відносин стало прискорення західноєвропейської та загальноєвропейської інтеграції. 1992 р. в Маастрихті (Нідерланди) країнами - учасницями Європейського Економічного Співтовариства був підписаний новий договір про Європейський Союз, на основі якого до 1999 р. мало завершитися створення економічного і валютного союзу. Співтовариство планує також розробити спільну оборонну політику в галузі безпеки і запровадити єдине європейське громадянство. В 1997 р. в ЄС було запроваджене єдине європейське громадянство, яке не скасовує національного громадянства. 31 січня 1999 р. для проведення безготівкових операцій запроваджена єдина валюта - євро - в 12 з 15 країн ЄС (Бельгії, Німеччині, Греції, Іспанії.

Франції, Ірландії, Італії, Люксембурзі, Нідерландах, Австрії, Португалії та Фінляндії). Колишні країни радянського блоку намагаються вийти зі сфери впливу Росії шляхом поступової інтеграції до ЄС та НАТО. Проте рівень їх економічного розвитку не дає змоги західноєвропейцям відчинити двері до ЄС усім бажаючим. У травні 2004 р. до ЄС приєдналися Естонія, Латвія, Литва, Словенія, Словенія, Польща, Угорщина, Чехія. З 1 січня 2007 р. повноправними членами ЄС стали Болгарія і Румунія. Щодо Північноатлантичного блоку, то на початку 1994 р. США запропонували програму в межах НАТО "Партнерство заради миру", що передбачає поступове зближення країн Східної Європи. 1997 р. атлантичне керівництво розглянуло заяви про вступ до НАТО Польщі, Чехії, Угорщини і прийняло їх до НАТО у 1999 р. У травні 2004 р. членами НАТО стали Болгарія, Естонія, Латвія, Литва, Румунія, Словаччина, Словенія. У липні 1997 р. у Мадриді Президент України Л. Кучма підписав Хартію про особливі відносини між Україною і НАТО, яка передбачала розширення відносин між Києвом і Брюсселем у питаннях європейської безпеки. У1997 р. у Києві було відкрито Центр інформації та документації НАТО в Україні, а в 1999 р. засновано Офіс зв'язку НАТО в Україні. З 2000 р. Киев і Брюссель започаткували низку ініціатив, які мали сприяти розвитку особливого партнерства між обома сторонами, зокрема в 2001 р. затверджено Державну програма співробітництва України з НАТО на 2001-2004 р., створено Державну раду з питань європейської та євроатлантичної інтеграції України у 2002 р. і Національний центр із питань євроатлантичної інтеграції України у 2003 р., проведено засідання Комісії "Україна - НАТО" в Стамбулі в 2004 р. тощо. Президент В. Ющенко задекларував як один із головних пріоритетів нової влади вступ України до НАТО. У квітні 2005 р. під час зустрічі "Україна - НАТО" (Вільнюс, Литва) на рівні міністрів закордонних справ офіційно започатковано діалог щодо членства України в НАТО. Однак політична нестабільність в Україні, зовнішньополітичні ускладнення гальмують євроінтеграційний процес України.

Міжнародна ситуація в посткомуністичну епоху не стала більш передбачуваною і стабільною. У подоланні локальних і регіональних конфліктів усе важливішу роль відіграє Організація Об'єднаних Націй, якій відводиться роль головного гаранта міжнародної безпеки.

Найбільшим важливим чинником впливу на розвиток міжнародних відносин у постбіполярну епоху стала зовнішня політика Сполучених Штатів Америки. Республіканська адміністрація Дж. Буша-молодшого, обраного 43-м президентом США у листопаді 2000 р., проголосила довгостроковою метою ствердження домінуючого становища США в системі міжнародних відносин. Вашингтон узяв курс на кількісне і якісне зміцнення військової могутності. Військовий бюджет США зріс із 310 млрд дол. у 2001 р. до 380 млрд дол. у 2003 р. і до 450 млрд дол. у 2008 р. США вийшли за рамки обмежень Договору про ПРО, оголосивши в 2001 р. про розгортання Національної системи протиракетної оборони (НПРО). Адміністрація Буша активно сприяла вступу до НАТО країн Центрально-Східної Європи і Прибалтики.

Важливе місце в зовнішній політиці США посіла боротьба з міжнародним тероризмом, особливо після терористичних акцій проти американських міст 11 вересня 2001 р. США створили широку антитерористичну коаліцію, яка в жовтні 2001 р. розпочала війну проти уряду "Талібану" в Афганістані, який дав притулок терористам "Аль-Кадди". Характерною рисою зовнішньополітичного курсу адміністрації Дж. Буша-молодшого стала односторонність в ухваленні рішень із міжнародних проблем, що, зокрема, виявилося у розв'язанні в березні 2003 р. війни проти Іраку всупереч позиції ООН і багатьох держав. Ця війна ускладнила відносини США з Францією, Німеччиною, іншими державами. Неоднозначно розвивалися американсько-російські відносини. Підтримка Російською Федерацією антитерористичної діяльності США після вересневих подій 2001 р. сприяла суттєвому поліпшенню відносин між двома державами, але засудження російським керівництвом іракської війни США, порушення прав людини в Росії, прагнення Москви відігравати домінуючу роль на пострадянському просторі, що призвело до російсько-українських суперечностей через Тузлу, російсько-грузинської війни в Південній Осетії восени 2008 р., енергетичної (газової) війни проти України наприкінці 2008 - на початку 2009 р., зіпсували двосторонні американсько-російські відносини. В районі Перської затоки міжнародна напруженість, викликана воєнними діями в Афганістані та в Іраку, посилюється американсько-російськими суперечностями навколо ядерної програми Ірану. Росія продовжує надавати допомогу (продає обладнання) в будівництві іранської атомної електростанції, відходи діяльності якої можуть бути використані для виготовлення ядерної зброї, тоді як Сполучені Штати рішуче протидіють розвитку ядерної програми Ірану. Війна США в Іраку та Афганістані, ізраїльсько-палестинський конфлікт, що періодично переростає в кризову ситуацію, тощо - все це перетворює Близький і Середній Схід на вибухонебезпечний регіон.

Кінець XX - початок XXI ст. пов'язані як з ослабленням, так і з інтенсифікацією багатьох конфліктів, що мають не лише внутрішньополітичне, а й міжнародне значення. В їхній основі лежить багато факторів: релігійний, етнічний, соціально-економічній та ін. Боротьба тамільської меншини в Шрі-Ланці за утворення власної держави, режим Талібану в Афганістані, прагнення значної частини тибетського народу до незалежності, чеченські війни вимагали адекватних відповідей не лише від окремих країн, а й від усього світового співтовариства.

Деякі підсумки минулого століття та нові плани на майбутнє було сформульовано в деклараціях та програмі дій Саміту тисячоліття, що відбувся під егідою ООН б-8 вересня 2000 р. на рівні глав держав та урядів. Одним із першочергових завдань ставилося подолання до 2015 р. бідності й злиднів, поліпшення ситуації з правами людини. Але людство лише стоїть на шляху виконання цих завдань. На сьогодні близько половини населення світу існує за межею бідності. Одним із головним пріоритетів, у тому числі в діяльності ООН, є боротьба з розповсюдженням ВІЛ/СНІДу. Проте, за даними спеціальної агенції ООН із боротьби з епідемією цього захворювання ефективна протидія СНІДу в бідних країнах потребує досить значної суми - до 10 млрд дол. США щороку.

ООН проводить роботу, спрямовану на полегшення становища біженців, змушених шукати порятунку та допомоги за кордоном. На 2006 р. налічувалося до 10 млн осіб, які перебували під патронатом Агентства ООН у справах біженців. Організація утримує свої представництва в Афганістані та Судані. В цілому з 18 миротворчих місій ООН у 2004 р. сім працювало в Африці, а дві - в Азії.

Тоді як ООН є організацією глобального значення, діяльність якої охоплює практично всі сфери взаємної діяльності між державами, на початку XXI ст. все помітнішу роль відіграють і різні міждержавні утворення з різними функціональними завданнями. Світові ціни на нафту формуються значною мірою під впливом Організації країн-експортерів нафти (ОПЕК), утвореної в 1960 р. Із дванадцяти її членів 10 належать до країн афро-азійського простору.

Важливу роль у міжцивілізаційному діалозі як представник ісламського світу відіграє утворена ще в 1945 р. Ліга арабських держав, до якої входить 22 арабські країни. Ця організація є важливим чинником впливу на міжнародно-політичну ситуацію на Близькому та Середньому Сході. Незважаючи на значні розбіжності в арабському світі, з 2005 р. почав роботу Загальноарабський парламент, що в подальшому сприятиме більшій консолідації арабського світу, в тому числі стосовно ключових міжнародних проблем.

Важливим системним чинником стабільності та розвитку в Азійсько-Тихоокеанському регіоні можна назвати Асоціацію держав Південно-Східної Азії (АСЕАН), політико-економічну організацію, утворену в 1967 р.

З метою подолання специфічних африканських проблем, посилення ролі Африки в сучасному світі в 2002 р. колишню Організацію африканської єдності було перетворено на Африканських союз (АС), у межах якого почався поступовий процес політичної та економічної інтеграції 53 країн Чорного континенту. АС відіграє важливу роль в процесі пацифікації (замирення) тривалих громадянських конфліктів. У липні 2007 р. спільно з ООН АС розпочав миротворчу операцію в суданській провінції Дарфур, в якій унаслідок конфлікту між урядом Судану та місцевим населенням загинуло понад 70 тис. осіб.

У полі зору неформального об'єднання провідних світових економічних держав - "Великої вісімки", до якої входить і Японія, обговорюються ключові світові проблеми та шляхи їх подолання. Зокрема у 2007 р. тематика 33-го саміту глав держав цих країн охоплювала питання глобального потепління, ситуацію на Близькому Сході та в Іраку, а також становище в Африці тощо.

# data[].attributes.attachment_link.title
Закінчення "холодної війни". Міжнародні відносини наприкінці XX - на початку XXI ст.

# data[].attributes.attachment_link.description
У середині 80-х років міжнародні відносини досягли критичної межі, у світі знову відродилася атмосфера "холодної війни". У складному становищі опинився СРСР: продовжувалася афганська війна, починався новий тур гонки озброєнь, яку виснажена економіка країни вже витримати не могла. Технічне відставання в основних галузях економіки, низька продуктивність праці, припинення економічного зростання - все це стало свідченням глибокої кризи комуністичної системи.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Всесвітня історія опорні конспекти 11 клас

КІНЕЦЬ "ХОЛОДНОЇ ВІЙНИ" (друга половина 80-х-90-ті pp.)

Середина 80-х pp. Відносини між двома державами - СРСР та США - почали набувати нового характеру, який відповідав сучасним цивілізованим нормам.

Причини встановлення нового характеру відносин між США та СРСР

1. Усвідомлення світовою спільнотою згубності ідеї насильницького розв'язання протистояння між Сходом і Заходом, розуміння фатальності воєнного конфлікту.

2. Економічна неспроможність СРСР та його союзників, економіка яких значно відставала від економіки розвинених демократичних країн.

3. Неоправдані військові затрати важким тягарем лягали на плечі народів.

4. Прихід до влади нового радянського керівництва на чолі з М. Горбачовим, яке прагнуло припинення "холодної війни".

5. Політика "нового політичного мислення" у міжнародних відносинах радянського керівництва на чолі з М. Горбачовим, згідно з якою:

* надавалися пріоритети загальнолюдським цінностям;

* світ визнавався єдиним і взаємозалежним;

* СРСР залучався до Гельсінського процесу захисту прав людини;

* обмежувалося виробництво ядерної зброї та її випробування;

* скорочувалися звичайні види озброєнь;

* визнавався за народом кожної країни його власний соціально-економічний і політичний вибір;

* відбувалася деідеологізація та демократизація міжнародних стосунків;

* не допускалося вирішення міжнародних конфліктів за допомогою сили;

* розпочався процес пошуку компромісів у вирішенні світових проблем;

* у міжнародній політиці визнавався принцип взаємної безпеки.

Висновки

1. Вперше за післявоєнну історію вдалося домовитися про початок роззброєння, що було наслідком нового співвідношення сил у світі.

2. Перемога нового політичного мислення у зовнішній політиці СРСР, реальні кроки щодо втілення його в життя привели до завершення на початку 90-х pp. періоду "холодної війни" між Сходом і Заходом.

Значення припинення "холодної війни"

1. Зменшилася загроза виникнення третьої світової війни.

2. Знизилися витрати на гонку озброєнь.

3. Покращилися відносини між державами у різних галузях.

4. Велика увага приділяється гуманітарним аспектам міжнародних відносин і становленню нового загальноєвропейського процесу, єдності світу.

5. СРСР дістав поразку у "холодній війні", відбувся розпад СРСР і соціалістичної системи.

6. Відбувається становлення єдиного світового ринку, заснованого на ринковій економіці, приватній власності та конкуренції.

Нова геополітична ситуація в світі після завершення "холодної війни" і краху комуністичного блоку

Кінець 80-початок 90-х pp. - крах комунізму у Східній Європі, розпад СРСР й утворення на його руїнах 15 нових незалежних держав. Рухнула система, яка трималася на насильстві, примусі, зневажанні прав і свобод громадян.

З розпадом комунізму зникли:

* "холодна війна";

* конфронтація "Схід - Захід";

* двополюсність світу. Різко посилився міжнародний вплив США, який став єдиним військово-політичним лідером світу;

* піднялася хвиля національно-визвольного руху на теренах колишнього СРСР, Югославії. У кривавих конфліктах та війнах розпалася Югославія, цивілізовано розійшлися чехи і словаки, утворивши 1 січня 1993 р. свої національні держави.

1990 р. Створено Європейський банк реконструкції та розвитку, щоб фінансово сприяти розвиткові ринкової економіки країн Східної Європи. Західні країни підтримали нові посткомуністичні уряди кредитами та гуманітарною допомогою.

Травень 1988 - березень 1989 pp. СРСР вивів свої війська з Афганістану.

Квітень - травень 1989 р. Припинила свою діяльність Рада Економічної Взаємодопомоги (РЕВ).

5-6 липня 1990 р. Лондонська конференція глав держав НАТО прийняла декларацію про радикальні зміни у своїй військовій доктрині. Країни НАТО зобов'язувалися не нападати на інші держави, а ядерне, озброєння оголошувалося "зброєю екстремальної ситуації".

3 жовтня 1990 р. Відбулося об'єднання Німеччини, що стало великою міжнародною подією, яка змінила політичну карту світу.

19 листопада 1990 р. Підписання учасниками Наради з питань безпеки та співробітництва в Європі (НБСЄ - з грудня 1994 р. ОБСЄ) Договору про звичайні збройні сили в Європі, що визначав колективні рівні НАТО та ОВД.

19-21 листопада 1990 р. Відбулася загальноєвропейська зустріч представників країн - учасниць Європейського економічного співтовариства (ЄЕС), на якій було прийнято "Хартію для нової Європи".

Цей документ проголосив закінчення ери конфронтації і розколу Європи та початок епохи демократії, миру і єдності на континенті.

1990 р. Розпочалося виведення радянських військ із Східної Європи.

1991 р. Проголошено нову стратегію НАТО, розпочався процес розширення НАТО на Схід. Посилився вплив США і НАТО на вирішення міжнародних проблем.

1 липня 1991 р. Розпався військово-політичний блок соціалістичних країн - Організація Варшавського Договору (ОВД).

Висновки

1. Народні антитоталітарні демократичні революції в країнах Центральної та Південно-Східної Європи, об'єднання Німеччини, розпад СРСР, зникнення "соціалістичного табору", припинення "холодної війни" - все це визначило нову розстановку політичних сил в Європі та в світі.

2. Припинення фінансування і підтримки Москвою прокомуністичних режимів ліквідувало напруженість у багатьох районах світу.

Місце країн Центральної та Східної Європи в загальноєвропейському процесі інтеграції Нову європейську безпеку будують за допомогою таких організацій, як ЄС, НАТО, ООН, ОБСЄ. Членами багатьох з цих організацій є країни Центральної та Східної Європи.

1. Найбільш масовою і впливовою світовою організацією є Організація Об'єднаних Націй (ООН), яка покликана забезпечувати міжнародний мир і безпеку, врегульовувати міжнародні конфлікти. Вона здійснює:

* миротворчі функції, гуманітарну допомогу;

* ліквідацію локальних конфліктів;

* боротьбу зі світовим тероризмом;

* сприяє розвиткові міжнародного співробітництва;

* розв'язує глобальні проблеми сучасності.

2. Лютий 1992 р. 12 країн - учасниць "Спільного ринку" підписали в Маастрихті (Нідерланди) договір про Європейський Союз (ЄС).

Нині членами ЄС є 25 країн Європи. Умови вступу до ЄС:

* стабільність державних і громадських інститутів;

* гарантії демократії, верховенство закону, дотримання прав людини;

* нормально функціонуюча ринкова економіка;

* здатність витримати конкуренцію всередині єдиного ринку.

Сьогодні ЄС - це 30% світового ВВП і 20% світової торгівлі. Різниця доходів на душу населення між найбільш і найменш розвиненими країнами у ЄС становить 5:1.

3. Організація Північноатлантичного пакту (НАТО). Припинення "холодної війни" привело до трансформації НАТО, яка слугує військовою силою системи колективної безпеки, відіграє важливу роль у підтримці миру і безпеки в Європі та світі.

4. 1994 р. НБСЄ перетворилася на постійно діючу Організацію з питань безпеки і співробітництва в Європі (ОБСЄ, штаб-квартира у Відні), яка виступає гарантом суверенітету та цілісності кордонів європейських держав.

5. Країни Південно-Східної Європи прагнуть створити свої регіональні організації. Вони об'єднані в такі організації:

* Вишеградський блок (1991 р. - Польща, Чехія, Угорщина, Словаччина);

* Центральноєвропейська ініціатива (1989 р. - членами цієї організації є всі країни регіону, за винятком Югославії. Україна є членом цієї регіональної організації з 1996 р.);

* Організація Чорноморського економічного співробітництва (1992 p.);

* Центральноєвропейська зона вільної торгівлі (Польща, Чехія, Угорщина, Словаччина, Словенія, Хорватія).

Висновки

1. На сьогодні йде перебудова відносин у світі, зміна структур міжнародних організацій, подальший перебіг Гельсінського процесу.

2. Центральна та Східна Європа поступово посіла своє місце в новому балансі сил, що визначає сучасний світовий порядок.

3. Відбувається суперечливий, але динамічний процес створення єдиної Європи через зближення її західної і східної частин.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Міністерству освіти і науки України

# data[].attributes.attachment_link.title
Конспекти - КІНЕЦЬ "ХОЛОДНОЇ ВІЙНИ" (друга половина 80-х-90-ті рр.) - МІЖНАРОДНІ ВІДНОСИНИ НАПРИКІНЦІ XX - НА ПОЧАТКУ XXI ст. - Опорні конспекти з всесвітньої історії для 11 класу

# data[].attributes.attachment_link.description
КІНЕЦЬ "ХОЛОДНОЇ ВІЙНИ" (друга половина 80-х-90-ті рр.) - МІЖНАРОДНІ ВІДНОСИНИ НАПРИКІНЦІ XX - НА ПОЧАТКУ XXI ст. - Опорні конспекти з всесвітньої історії для 11 класу - Подано оцінку історичних діячів, зроблено узагальнення і висновки - конспект урока - конспект лекції

# data[].attributes.attachment_link.title
Портников про закінчення часів протистояння "холодної війни"

# data[].attributes.attachment_link.title
Вплив Холодної війни на радянську систему, Одна історія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Даховський В.А Київський національний університет ім.. Тараса Шевченка Інститут міжнародних відносин Наслідки Холодної війни. Відкритим проголошенням Холодної війни прийнято вважати промову Черчилля у Фултоні в 1946 р., коли він призвав до створення англо-американського союзу для боротьби із "східним комунізмом".
За два тижня до неї у Вашингтоні була отримана знаменита "довга телеграма" Дж.Кенана, поряд із цим розвивалися іранська й турецька кризи, не за горами було проголошено про доктрини Трумена, план Маршала та багато іншого. Таким було загальне уявлення про Холодну війну. Однак це протистояння містить велику кількість темних плям й до сих пір, які отримали більш або менш логічне пояснення, але наслідки того, що ніколи не висвітлювалося урядами ми відчуваємо до сих пір. В загалі, початок Холодної війни виглядає досить закономірним. Існування двох принципово протилежних моделей побудови суспільства неодмінно призводить до конфронтації між ними, до розподілу й розширенню сфер впливу ворогуючих сторін. Нинішня ситуація у світі, незважаючи на всі її виклики, докорінно різниться від періоду "Холодної війни". Не дивлячись на рецидиви старих підходів, все ж зростає розуміння загальності завдань, що стоять перед всіма країнами. Росія, США й інші провідні держави тісно взаємодіють по широкому спектру проблем, включаючи боротьбу з тероризмом та розповсюдження ЗМЗ у двосторонньому й багатосторонньому форматах, у тому числі й у Раді Безпеки ООН, "вісімки", Раді Росія-НАТО. Між цими країнами розвиваються багаторазові торгівельно-економічні, інвестиційні зв'язки, закладаючи тим самим об'єктивний фундамент взаємозалежності й взаємної зацікавленості, якого раніше так бракувало. Вони разом вирішують проблеми глобальної енергетичної безпеки, захисту здоров'я людей від епідемій, забезпечення доступу до сучасної освіти. Взаємне осмислення загального минулого тільки укріпить взаємне розуміння й довіру, дозволить остаточно подолати у світовій політиці спадок "Холодної війни". Також не можна не помітити зміну геополітичного становища, економічні чинники, що істотно впливають на положення Росії та її відносини з США. Й СРСР, а потім Росія й США й весь інший світ зробили для себе уроки "Холодної війни". Це пагубність комплексу непогрішимості й намагання зробити інші народи більш щасливими проти їх волі, небезпека мілітаризації міжнародних відносин й спокуса покладатися на військово-силові методи вирішення проблем замість їх політико-дипломатичного врегулювання.

# data[].attributes.attachment_link.title
Наслідки Холодної війни

# data[].attributes.attachment_link.description
Даховський В.А Київський національний університет ім.. Тараса Шевченка Інститут міжнародних відносин Наслідки Холодної війни. Відкритим проголошенням Холодної війни прийнято вважати промову Черчилля у Фултоні в 1946 р., коли він призвав до створення англо-американського союзу для боротьби із "східним комунізмом".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Встановіть відповідність між особою та її характеристикою:

1 Дж. Буш

2 М. Горбачов

3 М. Хрущов

4 В. Черчіль

А - Керівник СРСР, якому вдалось розв'язати Карибську кризу

Б - президент США, з іменем якого пов'язані посилення боротьби з терористичною загрозою та військові операції у Афганістані у 2001 та у Іраку у 2003 роках.

В - державний діяч Великої Британії, у промові у Фултоні сформулював загальну програму боротьби проти СРСР, ініціатор розгортання "холодної війни"

Г- диктатор Північної Кореї, який прагне досягти ядерного статусу своєї країни.

Д - президент СРСР, один з авторів принципів "нового політичного мислення"

Вкажіть варіант з правильною відповідністю

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дейнека Наталія 

# data[].attributes.attachment_link.title
Завершення ,,холодної війни" | Тест з всесвітньої історії - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Встановіть відповідність між особою та її характеристикою: 1 Дж. Буш 2 М. Горбачов 3 М. Хрущов 4 В. Черчіль А - Керівник СРСР, якому вдалось розв'язати Карибську кризу Б - президент США, з іменем якого пов'язані посилення боротьби з терористичною загрозою та військові операції у Афганістані у 2001 та у Іраку у 2003 роках.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Погорелова Татьяна 

# data[].attributes.attachment_link.title
Міжнародні відносини після Другої світової війни | Тест з всесвітньої історії - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з всесвітньої історії (11 клас). Між якими країнами відбувалося головне протистояння в період "холодної війни"?