# data[].attributes.headline
Крок 1. Ознайомтеся з біографією О. Жовни

# data[].attributes.subject
Крок 1. Ознайомтеся з біографією О. Жовни

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олекса́ндр Ю́рійович Жо́вна (* 15 лютого 1960, Новомиргород Кіровоградської області) - український педагог, письменник, кіносценарист, та режисер. Член Національної спілки письменників України і Національної спілки кінематографістів України. Заслужений діяч мистецтв України ( 2008).

Олександр Юрійович Жовна народився 15 лютого 1960 року в місті Новомиргород Кіровоградської області. 1982 року закінчив Київський педагогічний інститут імені Горького (нині - Національний педагогічний університет імені Михайла Драгоманова). Під час навчання в університеті чоловік займається написанням книжок.

Автор книжок "Партитура на могильному камені", "Вдовушка", "Експеримент", "Маленьке життя". Твори Жовни видано в Токіо та Нью-Йорку.

За оповіданнями Олександра Жовни "Партитура на могильному камені", "S. H. Second hand", "Експеримент" знято фільми "Партитура на могильному камені" ( 1995), "Second hand" (обидва - режисер Ярослав Лупій), "Ніч світла" (режисер - Роман Балаян).

2008 року Олександр Жовна дебютував як режисер, екранізувавши власну драму "Маленьке життя". Стрічка взяла участь у кінофестивалях "Покров" та "Молодість", а 20 листопада 2008 року відбулася її благодійна презентація в Будинку кіно Києва в рамках соціального проекту "Народний кінозал" Групи компаній "Фокстрот".

Олександра Жовну дехто порівнює з Антоном Чеховим[джерело? ]. Твори кожного з цих письменників глибоко психологічні, прості та щемливі, зрозумілі дорослим і дітям. Чехов ділив себе між театром та прозою, а Жовна пише прозу, яка легко проектується на кіноплівку.

Залишаючись помітною фігурою у сучасній українській культурі, Жовна майже 30 років працює педагогом у Новомиргородському інтернаті для розумово відсталих дітей, свідомо відмовляється від переїзду до Києва. На запитання, що його тримає на такій непростій роботі, - відповідає: "Тут починаєш вчитися відчувати серцем. Ці люди - з маленьким розумом, але з дуже великим серцем".

Бібліографія Жовни складається з наступних прозових творів:

Українською

Жовна Олександр. Партитура на могильному камені; Богдан Жолдак. Яловичина: макабреска. Київ: НКВЦ "Рось". 1991-1993. 93 стор, 71 стор. ISBN 77-07-2871-Х

Вдовушка: Оповідання та повісті. Кропивницький: Кіровоградське державне видавництво, 1996.

Експеримент. Кропивницький: ВПЦ "Мавік". 2003.

Маленьке життя: Оповідання - Кіровоград: ПВЦ "Мавік", 2004. - 90 с.

Її тіло пахло зимовими яблуками: Оповідання та повісті. - Львів: Літературна агенція "Піраміда", 2008. - 388 с.

Історія Лізи (Солодка ілюзія життя): роман. - Львів: Літературна агенція "Піраміда", 2015. - 188 с.

Російською

История Лизы (Сладкая иллюзия жизни): роман / А. Жовна. - Кировоград : Имэкс-ЛТД, 2014. - 200 с.

Визрівання : проза / О. Жовна. - Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2015. - 560 с. (українською та російською)

L: проза / О. Жовна. - Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2016. - 472с.

Малюнки з минулого / О. Жовна. - Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2018. - 208. (українською та російською)

19 серпня 2008 року надано звання "Заслужений діяч мистецтв України" - "за значний особистий внесок у соціально-економічний, культурний розвиток Української держави, вагомі трудові досягнення та з нагоди 17-ї річниці незалежності України" .

Олександр Жовна - лауреат кількох літературних премій, зокрема на Всеукраїнському конкурсі романів і кіносценаріїв "Коронація слова" 2000 року здобув диплом за кіносценарій "Дорога", 2001 року - за сценарій "Експеримент", 2003 року - за сценарій "Вдовушка".

1. Жовна Олександр Юрійович [Архівовано 6 вересня 2018 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України / ред. кол.: І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001-2022. - ISBN 966-02-2074-X.

2. Зміст: Маленьке життя. Наталочка. Історія одного похорону. Чого-то Сашко не приходить? Кульгава русалка.

3. Олександр Жовна: "За "Милих моїх українців" було трохи незручно" [Архівовано 6 вересня 2018 у Wayback Machine.] // Точка доступу, 14 листопада 2014

4. також відомий як "Солодка ілюзія життя"

5. Указ Президента України № 726/2008 "Про відзначення державними нагородами України працівників підприємств, установ та організацій з нагоди Дня незалежності України". Архів оригіналу за 8 жовтня 2012.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жовна Олександр Юрійович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Олекса́ндр Ю́рійович Жо́вна (* 15 лютого 1960, Новомиргород Кіровоградської області) - український педагог, письменник, кіносценарист, та режисер. Член Національної спілки письменників України і Національної спілки кінематографістів України. Заслужений діяч мистецтв України ( 2008). Олександр Юрійович Жовна народився 15 лютого 1960 року в місті Новомиргород Кіровоградської області.

# data[].attributes.headline
Марко Вовчок

# data[].attributes.subject
Марко Вовчок

# data[].attributes.body
Недавно я поза Уралом

Блукав і господа благав,

Щоб наша правда не пропала,

Щоб наше слово не вмирало;

І виблагав. Господь послав

Тебе нам, кроткого пророка

І обличителя жестоких,

Людей неситих. Світе мій!

Моя ти зоренько святая!

Моя ти сило молодая!

Світи на мене, і огрій,

І оживи моє побите

Убоге серце, неукрите,

Голоднеє. І оживу,

І душу вольную на волю

Із домовини воззову.

І душу вольную... О доле!

Пророче наш! Моя ти доня!

Твоєю думу назову.

(Т. Шевченко «Марку Вовчку»)

# data[].attributes.headline
Т. Шевченко. Портрет Пантелеймона Куліша. Олія. (V 1843 -  I   1847)

# data[].attributes.subject
Т. Шевченко. Портрет Пантелеймона Куліша. Олія. (V 1843 -  I   1847)

# data[].attributes.attachment_link.title
Т. Шевченко. Портрет П. Куліша

# data[].attributes.headline
Крок 1. Перегляньте відеопояснення

# data[].attributes.subject
Крок 1. Перегляньте відеопояснення

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
УРОКИ⁄ЗНО⁄ДПА

# data[].attributes.attachment_link.title
П. Куліш. "Чорна рада"

# data[].attributes.headline
Крок 1. Перегляньте відеоінтерпретацію повісті "Інститутка"

# data[].attributes.subject
Крок 1. Перегляньте відеоінтерпретацію повісті "Інститутка"

# data[].attributes.attachment_link.title
Телевізійна версія композиції "Институтка"

# data[].attributes.headline
Крок 2. Прочитайте оповідання О. Жовни "Маленьке життя" 

# data[].attributes.subject
Крок 2. Прочитайте оповідання О. Жовни "Маленьке життя" 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Серед моєї колекції ікон є одна невеличка, досить непримітна, на якій зображений святий великомученик Пантелеймон. Коли у мене бувають гості, а серед них багато фахівців, мистецтвознавців, художників, словом, усе богемна публіка, що завжди не шкодує захоплень відносно моєї колекції, майже у кожного та маленька ікона викликає принаймні подив і нерозуміння.

- А це що? - запитують вони, вирячивши на мене свої естетські очі. - Що за сентименти? Адже у відсутності смаку Вас не запідозриш.

Я мовчу, потім відводжу їх убік і уникаю розмови. Мені завжди неприємно і боляче бачити їхні скептичні посмішки, але я смиренно витримую їх і не вдаюся до пояснень. Проте винуватити їх у їхній зверхності нема чого. Звідкіля їм знати, що то за ікона і яка немайстерна рука писала її майже півтора століття тому.

Саме півтора століття тому в загубленому серед лісів хуторі, в хаті на нетопленій печі лежав хлопчик, якого звали Пилипком. Він лежав, згорнувшись калачиком, притиснувшись спиною до маминого живота, вже другий день. Сьогодні, прокинувшись, Пилипок відчув, що мамине тіло стало холодним. Ще вчора увечері воно було теплим і зігрівало Пилипка, а сьогодні було холодним. Мама не рухалась і не стогнала. Рука її, що обіймала Пилипка, теж була холодною.

Пилипок хотів було ворухнутись, але рука була такою важкою, що він не зміг навіть зрушитись і продовжував лежати.

Вже більше тижня мела хуртовина, і невеличкий хутір, в якому з десятка хат з людьми залишилось менш ніж половина, майже зник під снігом. На хуторі панував голод.

Сьогодні опівдні хуртовина нарешті стихла. Пилипок дивився у вікно, де на розмальованій морозом шибі в кутку залишилась невеличка пляма.

- Вже вітру нема і снігу нема, - мовив він.

Але мама нічого не відповіла. Пилипок перевів погляд на мамину руку, що обіймала його, і йому чомусь стало страшно доторкнутись до неї. Він майже знав, що коли доторкнеться, то відчує холод, і Пилипок знову заплющив очі.

Його розбудив гуркіт. Хтось намагався відчинити двері. Нарешті вони все ж відчинились, і в хаті з'явився латаний кожух дядька Селантія з сусідньої хати.

- Ну й намело, не доберешся до вас... Живі ви тут? - тяжко дихаючи, загримав він.

Пилипок дивився на дядька і мовчав.

- Живий... - протяг дядько, побачивши, як з печі дивляться на нього два блискучих ока.

Підійшовши ближче, він раптом зупинився і завмер як укопаний. Далі зняв шапку і перехрестився.

- Фекла. Фекла... - пробурмотів він і вмовк.

Пилипок дивився на велику дядькову бороду і не розумів, про що він там говорить сам до себе.

- Що ж тепер з тобою робити? Підеш зі мною? - запитав Селантій знову ніби сам у себе.

Пилипок мовчав. Селантій взявся за мамину руку і зняв її з Пилипка.

Годі тобі вже, хлопче, вилежуватись, - насуплено сказав він, - бо й сам чого доброго... Зі мною підеш...

Селантій підняв Пилипка на руки.

- А мамка? - запитав Пилипок.

- Мамка твоя померла. Тепер ти сам. На ось тобі, їж.

І Селантій простяг Пилипкові шматок почорнілого

буряка. Пилипок узяв шматок і став його жувати.

# data[].attributes.attachment_link.title
жовна, маленьке життя, читати | Українська філологія

# data[].attributes.attachment_link.description
Серед моєї колекції ікон є одна невеличка, досить не­примітна, на якій зображений святий великомученик Пантелеймон. Коли у мене бувають гості, а серед них ба­гато фахівців, мистецтвознавців, художників, словом, усе богемна публіка, що завжди не шкодує захоплень відносно моєї колекції, майже у кожного та маленька ікона викликає принаймні подив і нерозуміння.

# data[].attributes.headline
Працюємо за підручником Авраменко О. Українська література: підручн. для 9 кл. загальноосвітн. навч. закл.- К.: Грамота, 2017. – 336 с.

# data[].attributes.subject
Працюємо за підручником Авраменко О. Українська література: підручн. для 9 кл. загальноосвітн. навч. закл.- К.: Грамота, 2017. – 336 с.

# data[].attributes.headline
Крок 2. Теорія літератури Запишіть у зошит та вивчіть напам'ять.

# data[].attributes.subject
Крок 2. Теорія літератури Запишіть у зошит та вивчіть напам'ять.

# data[].attributes.headline
Крок 1. Пригадайте особливості літературного напряму романтизм

# data[].attributes.subject
Крок 1. Пригадайте особливості літературного напряму романтизм

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Один із провідних напрямів у літературі, науці й мистецтві, що виник наприкінці XVIII ст. у Німеччині та існував у літературі Європи й Америки в першій половині XIX ст. Романтики виступали проти нормативності класицистичного мистецтва, проти його канонів та обмежень.

Як новий тип свідомості й ідеології, що охопив різні напрями людської діяльності (історію, філософію, право, політичну економію, психологію, мистецтво), романтизм був пов'язаний із докорінною зміною всієї системи світоглядних opієнтацій і цінностей.

Визначальні риси романтизму:

- заперечення раціоналізму доби Просвітництва;

- ідеалізм у філософії;

- вільна побудова творів;

- апологія (захист) особистості;

- неприйняття буденності й звеличення "життя духу" (найвищими виявами його були образотворче мистецтво, релігія, музика, філософія);

- культ почуттів;

- ліричні та ліро-епічні форми;

- захоплення фольклором, інтенсивне використання фольклорних сюжетів, образів, жанрів, художньо-технічних прийомів;

- інтерес до фантастики, екзотичних картин природи тощо.

Романтизм іноді вдається до смішного, гумористичного, чудернацького.

Своєрідним явищем поетики романтизму стає так звана "романтична іронія".

Ще одним засобом романтичного пізнання Всесвіту стає гротеск, поряд з яким використовуються й інші форми умовної образності. Митець-романтик не відтворює дійсність, а перетворює, "романтизує" її. І цей новий умовний світ для романтика є прекраснішим за реальний. Хоча ці "два світи" далеко не завжди співіснують у гармонійній єдності. Митці часто відчувають цілковитий розлад між мрією та дійсністю, що спричиняє настрої безнадії та відчаю. Такий романтичний умонастрій дістав назву "світової скорботи". Світового значення набула творчість таких представників романтизму, як Д. Байрон, В. Скотт (Англія); Г. Гейне, Ф. Шіллер (Німеччина); В. Гюго (Франція) та ін.

Український романтизм охоплює період 20-60-х років XIX століття. Виникнення цього літературного напряму в Україні пов'язане з публікацією в 1827-28 pp. творів П. Гулака-Артемовського "Твардовський" і "Рибалка", з появою "Малоросійських пісень" М. Максимовича в 1827р., а також створенням літературного гуртка І. Срезневського в Харківському університеті наприкінці 20-х pp. Українські романтики мали кілька своїх осередків: у Харкові діяли Л. Боровиковський, А. Метлинський, М. Костомаров; у Львові - М. Шашкевич, І. Вагилевич, Я. Головацький ("Руська трійця"), М. Устиянович; у Києві - кирило-мефодіївці М. Костомаров (яким переїздить з Харкова), Т. Шевченко, П. Куліш.

# data[].attributes.attachment_link.title
Романтизм - визначення в літературній енциклопедії

# data[].attributes.attachment_link.description
Один із провідних напрямів у літературі, науці й мистецтві, що виник наприкінці XVIII ст. у Німеччині та існував у літературі Європи й Америки в першій половині XIX ст. Романтики виступали проти нормативності класицистичного мистецтва, проти його канонів та обмежень.

# data[].attributes.headline
Крок 2. Ознайомтесь із життям та творчою діяльністю Пантелеймона Куліша

# data[].attributes.subject
Крок 2. Ознайомтесь із життям та творчою діяльністю Пантелеймона Куліша

# data[].attributes.attachment_link.title
Пантелеймон Куліш. Українська література в іменах

# data[].attributes.attachment_link.title
П. Куліш. Онлайн-курс з підготовки до ЗНО "Лайфхаки з української літератури"

# data[].attributes.attachment_link.title
Пантелеймон Куліш / Ірина Фаріон у програмі «Велич особистости» • 43 студія // 2015

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пантелеймон Олександрович Куліш

Псевдо

Белебень; Т. Вешняк; Гладкий; Гладкий, помещик Черниговской губернии штаб-лекарь; Гладкий штаблікар; Гургурдядько: Данило-Юс; Денис Федоренко; Євгеній Горницький; К.; М.; Н. М.; П. К.; Іван Горза; Іродчук; Козак; Козак Белебень; Kulesz Pantaleon; Kules Petp; Кулега Нечипір; Ломус; Макаров; Макогон; Микола М.; Т. Необачний; Николай М.; Опанас Прач; Нанько Небреха; Петро Забоцень; Ратай Павло; Папько Казюка; Панько Олелькович, Ф. П. Хорчечко; Хуторянин

Народився

26 липня ( 7 серпня) 1819
Вороніж, Глухівський повіт, Чернігівська губернія, Російська імперія

Помер

2 (14) лютого Оленівка, Борзнянський повіт, Чернігівська губернія, Російська імперія 1897 (77 років)

Громадянство
(підданство)

Російська імперія

Діяльність

письменник, поет, фольклорист, етнограф, перекладач, критик, редактор, видавець

Мова творів

українська

Magnum opus

Чорна рада

У шлюбі з

Ганна Барвінок [1]

Автограф

Куліш Пантелеймон Олександрович на Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Пантелеймо́н Олекса́ндрович Кулі́ш ( Вороніж, Глухівський повіт, Чернігівська губернія, - 2 (14) лютого 1897, хутір Мотронівка, нині село Оленівка, Борзнянського району Чернігівської області) - український письменник, фольклорист, етнограф, мовознавець, перекладач, критик, редактор, видавець, філософ історії. Охрещений в честь святого Пантелеймона Цілителя, "зціляв рани" Русі Української (Старої, Київської), сприяючи розвитку української літературної мови, науки, філософії, історії. Певний період нейтрально ставився до Московської держави і російської мови і культури.

Автор першої фонетичної абетки для української мови, яка лежить в основі сучасного українського правопису.

Іван Франко називав Куліша "перворядною зіркою" в українському письменстві, "одним із корифеїв нашої літератури". Відомий найбільше як перекладач Біблії та як автор першого українського історичного роману "Чорна рада". Писав українською та російською мовами.

Член Сербської академії наук та мистецтв (від 1892).

Народився у містечку Воронежі Глухівського повіту Чернігівської губернії (тепер - Шосткинський район Сумської області). Був дитиною від другого шлюбу дрібного маєткового дворянина Олександра Андрійовича, який походив зі старшинського козацького роду Кулішів гербу Сліповрон, і доньки козацького сотника Івана Гладкого - Катерини:

"

Отъ дворянина жителя Воронѣжскаго Александра Андреева Сына Кулѣша и жени его Екатерини Иоанновой дочери родился сынъ Пантеліимонъ крещенъ сего іюля 27 го числа приходскимъ священникомъ Ілариономъ Безпалымъ, восприемникъ былъ ему отъ святаго Крещенія дворянинъ Евфимъ Симеоновъ сынъ Шкура

"

На хуторі під Воронежем хлопчик змалечку наслухався різних казок, переказів, легенд, особливо народних пісень, які наспівувала йому мати. Була в нього й "духовна мати" - сусідка по хуторах Уляна Терентіївна Мужиловська, що навернула його до книжної мудрості й наполягла на навчанні в Новгород-Сіверській гімназії. Про свої перші свідомі роки життя і навчання Панько Куліш розкаже в повістях "История Ульяны Терентьевны" (1852), "Феклуша" (1856) і "Яков Яковлевич" (1852). Здобувати освіту П. Кулішу було нелегко, навіть маючи неабиякий хист до літератури та малювання, бо і училище, і гімназія були зросійщеними, і він, як сам пізніше згадував, мав "доволі мороки, поки почав розмовляти так, як пишуть у книжках". Першим його літературним твором була оповідка "Циган", яку він витворив із почутої від матері народної казки.

Пантелеймон навчався спочатку в місцевого дяка Андрія, пізніше у школі при церкві Св. Миколая, а згодом у Новгород-Сіверському повітовому училищі та Новгород-Сіверській гімназії.

З кінця 1830-х років Куліш - слухач лекцій у Київському університеті. П. Куліш особисто познайомився і заприятелював з М. Максимовичем. Професор заохочував здібного студента до літератури, до збирання та дослідження фольклору. Мрія навчатися в університеті, що її плекав юнак із 1834 року, коли зробив першу невдалу спробу вступити до цього навчального закладу, обірвалася 1841 року. Куліш не мав документального свідоцтва про дворянське походження, хоча його батько й був із козацько-старшинського роду, а отже - й права навчатися в університеті. Кілька років слухання лекцій на словесному, а згодом на правничому факультеті виявилися визначальними для його подальшої долі.

Куліш написав у той час "малоросійські оповідання" російською мовою - "О том, от чего в местечке Воронеже высох Пешевцов став" і "О том, что случилось с козаком Бурдюгом на Зеленой неделе", а також повість із народних переказів "Огненный змей".

Письменник завдяки протекції інспектора шкіл Михайла Юзефовича дістав посаду викладача в Луцькому дворянському училищі. Тоді він пише російською мовою історичний роман "Михайло Чарнышенко...", віршовану історичну хроніку "Україна" й оповідання-ідилію "Орися". Неодноразово (1843, 1844, 1856) перебував на тривалій гостині та творчому пленері в маєтку Міхала Грабовського. Згодом працював у Києві, Рівному, а коли журнал "Современник" почав друкувати 1845 року перші розділи його славетного роману "Чорна рада", ректор Петербурзького університету П. Плетньов (він і редактор "Современника") запросив його до столиці Російської імперії на посаду старшого вчителя гімназії та лектора російської мови для чужоземних слухачів університету.

Через два роки Петербурзька Академія наук за рекомендацією відрядила Куліша в Західну Європу вивчати слов'янські мови, історію, культуру та мистецтво, куди він вирушив зі своєю вісімнадцятирічною дружиною Олександрою Білозерською, з якою побралися 22 січня 1847. Боярином на весіллі був співучий, дотепний, веселий друг Пантелеймона - Тарас Шевченко.

У Варшаві Куліша як члена Кирило-Мефодіївського товариства заарештували й повернули до Санкт-Петербурга, де його майже три місяці допитували у III відділі, але довести його приналежність до таємної антикріпацької організації не змогли. Жандармерія вирішила: "Учителя 5-ої С.-Петербурзької гімназії 9-го класу Куліша, який хоча й не належав до цього товариства, але був у дружніх зв'язках із усіма його учасниками й самовиношував надзвичайні думки про вигадану важливість України, вмістивши навіть у надрукованих од нього творах багато двозначних місць, що могли вселяти в малоросів думки про право їх на окреме існування від імперії, - замкути в Олексіївський равелін на чотири місяці й потім відіслати на службу в Вологду..."

Після "щирого каяття" Куліша, клопотань сановитих друзів дружини та її особистих благань покарання було замінено: його ув'язнили на два місяці в арештантське відділення військового шпиталю, а звідти відправили на заслання в Тулу. Спочатку молодому подружжю було нелегко. Бідували, але проведені в Тулі три роки й три місяці не пройшли марно. Куліш написав "Историю Бориса Годунова и Дмитрия Самозванца", історичний роман "Северяки", який згодом вийшов друком під назвою "Алексѣй Однорогъ", автобіографічний роман у віршах "Евгений Онегин нашего времени", роман "Петр Иванович Березин и его семейство, или Люди, решившиеся во что бы то ни стало быть счастливыми", вивчав європейські мови, осягав "механіку" романного мислення В. Скотта, Ч. Діккенса, захоплювався поезією Дж. Байрона і Ф-Р. Шатобріана, ідеями Ж.-Ж. Руссо.

Після довгих клопотань перед III відділом Куліш здобув посаду у канцелярії губернатора, а згодом почав редагувати неофіційну частину "Тульских губернских ведомостей".

У 1850-х повертається до Петербурга, де продовжує творити, хоча друкуватися деякий час він не мав права. Працюючи у Варшаві в 1864-1868 роках, з 1871 року у Відні, а з 1873 - у Петербурзі на посаді редактора "Журнала Министерства путей сообщения", він готує тритомне дослідження "История воссоединения Руси". Перекладацька діяльність П. Куліша була великим внеском в українську літературу.

Так, у 1897 році вийшла збірка його перекладів "Позичена кобза". До неї увійшли твори світової культури - Ф. Шиллера, Г. Гейне, Дж. Байрона, Й. Гете, 13 п'єс В. Шекспіра. Цикл творів російських поетів він назвав "Переспіви з великоруських співів". Заслуга П. Куліша в тому, що він намагався передати як зміст, так і форму творів зарубіжних класиків. І. Франко вказував, що Куліш "дав нам переклад „Гамлета", з яким можемо без сорому показатися в концерті європейських перекладів великого британця".

Наближалося 25-річчя царювання Миколи І. Можливо, з ласки монарха, а особливо завдяки клопотанням вірної подруги Олександри Михайлівни, П. Плетньова та протекції земляка-сенатора О. В. Кочубея, П. Куліш повернувся до Санкт-Петербурга, де продовжив творити, хоча деякий час не мав права друкуватися. Під криптонімом "Николай М." він публікує в Некрасовському "Современнике" російські повісті і двотомні "Записки о жизни Николая Васильевича Гоголя".

Знайомство на Полтавщині (де Куліш хотів придбати власний хутір) із матір'ю автора "Тараса Бульби" і "Мертвих душ" спонукало його до підготовки шеститомного зібрання творів і листів Миколи Гоголя. Та найбільшим своїм творчим успіхом Пантелеймон Куліш вважав двотомну збірку фольклорно-історичних і етнографічних матеріалів "Записки о Южной Руси". З'явилися вони в Санкт-Петербурзі у 1856 - 1857 роках у двох томах і викликали подив та захоплення. "Записки о Южной Руси" друкую з насолодою не тому, що в них є моє, а тому, що передаю світові пам'ятки духу народного, яким у моїх очах нема ціни", - так писав він в одному із листів до С. Аксакова. Про збірку Т. Г. Шевченко писав: "Цю книгу скоро напам'ять буду читати. Вона мені так чарівно, живо нагадала мою прекрасну бідну Україну, що я немов з живими бесідую з її сліпими лірниками і кобзарями. Пречудова і вельми благородна праця! Брильянт у сучасній історичній літературі."

Збірка була написана "кулішівкою" - придуманим Кулішем першим українським фонетичним правописом, який згодом прислужився і для друку "Кобзаря" 1860 року, і для журналу "Основа". Творчо багатим і успішним був для Куліша 1857 рік. Вийшли у світ "Чорна рада", український буквар і читанка - "Граматка", "Народні оповідання" Марка Вовчка, які він відредагував і опублікував, відкрив власну друкарню. Надії на цензурні послаблення не виправдалися, хоча Куліш остаточно не розчарувався у імператорі Олександрі II, тому вирушив з дружиною до Москви, гостював у свого друга С. Т. Аксакова, відвіз дружину на хутір Мотронівку, щоб згодом звідси в березні 1858 року разом вирушити в мандри Європою. Там він, уважно фіксуючи у листах найменші деталі життя європейських народів, приглядався до тодішніх здобутків цивілізації, але не захоплювався ними. Навпаки, переймався глибшою вірою в майбутнє природно-патріархального побуту. Хутір як форма практичного втілення руссовської ідеї гармонійного життя серед природи і як духовний оазис національної самобутності - цей ідеал упевнено захоплював Пантелеймона Куліша.

Куліш не отримав дозволу на заснування у Санкт-Петербурзі українського журналу, тому створив альманах "Хата". Одночасно брат дружини Василь Білозерський клопотався про видання першого українського часопису "Основа". Куліш разом із дружиною, яка починала друкувати оповідання під псевдонімом Ганна Барвінок, зразу ж захопився підготовкою матеріалів для цього літературного й громадсько-політичного журналу. Насамперед дбав про історичне виховання українського громадянства. Тому почав писати "Історичні оповідання" - своєрідні науково-популярні нариси із історії України - "Хмельнищина" і "Виговщина". З'явилися вони 1861 року в "Основі". Сторінки цього журналу заповнювали і його перші ліричні поезії та поеми, що були написані вже після другої подорожі Західною Європою, яку він здійснив разом із Миколою Костомаровим.

Водночас Куліш уклав свою першу поетичну збірку "Досвиткы. Думи і поеми", що вийшла у Петербурзі 1862 року - перед появою 1863 року ганебного валуєвського циркуляра, яким самодержавство обмежило друкування українською мовою. Слава про Куліша долетіла до Галичини, де львівські журнали "Вечерниці" і "Мета" публікували його прозу, поезію, статті... "Куліш був головним двигачем українофільського руху в Галичині в 60-х і майже до половини 70-х років", - писав Іван Франко, особливо відзначаючи його співробітництво в народовському журналі "Правда".

Чотири роки перебування у Варшаві, матеріальні статки (тут був на посаді директора духовних справ і членом комісії для перекладу польських законів) дали змогу письменникові набути неабиякого досвіду й знань (праця в державній установі, вивчення архівів, де він робив численні записи для майбутніх історичних досліджень, дружба із польською інтелігенцією і галицькими українцями, зокрема у Львові, де часто бував).

Людина емоційна і діяльна, схильна до беззастережного обстоювання виношеної ідеї, П. Куліш терпляче і цілеспрямовано добирав матеріали для обґрунтування концепції про негативний вплив козацьких і селянських повстань на розвиток української державності і культури. Працюючи у Варшаві в 1864 - 1868 роках, з 1871 року у Відні, а з 1873 - у Санкт-Петербурзі на посаді редактора "Журнала Министерства путей сообщения", він готував тритомне дослідження "История воссоединения Руси", в якому прагнув документально підтвердити ідею історичної згубності народно-визвольних рухів і піднести культуротворчу місію польської шляхти, ополяченого українського панства і російського царизму в Україні.

Роки спливали, відходили в небуття друзі, однодумців, по суті, не залишилося, надто після появи "Истории воссоединения Руси", яка була зустрінута українською громадськістю із розчаруванням і обуренням (гострому осуду працю піддали, зокрема, Л.Глібов, Б.Грінченко). Сам Куліш поступово розчарувався в державній службі і своїх "москвофільських" орієнтаціях. 1876 року з'явився Емський указ, згідно з яким заборонялося друкувати українською мовою будь-які тексти, крім художніх творів і історичних документів, ставити театральні вистави; не дозволялися прилюдні читання українською мовою, а також викладання нею будь-яких дисциплін... Львівський журнал "Правда" в 1876 році у статті "Указ проти руського язика" проаналізував наслідки цього згубного для української культури шовіністичного указу, а через два роки М. Драгоманов подав до Міжнародного літературного конгресу в Парижі науковий реферат, у якому інформував європейську громадськість про самодержавну акцію щодо цілковитого усунення української мови з громадського життя.

Куліш оселився на хуторі Мотронівка поблизу Борзни Чернігівської губернії, який перейменував на честь дружини Ганнина Пустинь. Тут господарював, творив, зокрема, укладав зі своїх російськомовних статей і україномовних художніх творів збірку "Хуторская философия и удаленная от света поэзия", яку після появи друком 1879 року цензура заборонила і вилучила з продажу. Це не зупинило вченого, письменника. Його погляд то знову сягає далекої Галичини, куди він посилає свою "Крашанку русинам і полякам на Великдень 1882 року" в надії залучити до спільної культурницької діяльності українських і польських інтелігентів, то приглядається до мусульманського світу, передусім до етичних засад Ісламу (поема "Магомет і Хадиза", 1883, драма у віршах "Байда, князь Вишневецький", 1884).

Куліш багато перекладав, особливо Шекспіра, Гете, Байрона, Шиллера, Гейне. Видав у Женеві третю збірку поезій "Дзьвін" ( 1893). Готував до видання у Відні повний перший український переклад Біблії; завершував історіографічну працю у трьох томах "Отпадение Малороссии от Польши", листувався з багатьма кореспондентами, переймався розбратом слов'янських націй, особливо шовіністичними заходами польської шляхти в Східній Галичині щодо українського населення, дбав про видання прогресивних журналів і газет. На жаль, лише небагато з його перекладів Шекспіра були опубліковані за життя. Американсько-український філолог Андрій Даниленко вважає безцінним вплив Куліша на формування як модерної української культури того часу, так і на формування української літературної мови.

Пантелеймон Куліш пішов з життя 14 лютого 1897 року на своєму хуторі Мотронівка.

В кінці 1850-их років Куліш уклав першу фонетичну абетку української мови, в якій не було церковнослов'янських літер та , з'явилася літера (на позначення ґ). Загалом саме правопис Куліша лежить в основі сучасної української абетки, хоча для цього первинна кулішівка пережила значну трансформацію.

З 1876 року кулішівку було заборонено в Російській імперії, натомість у 1890-их роках її у видозміненому вигляді було впроваджено у школах Галичини (на зміну етимологічному правопису), що дало поштовх до розвитку цього правопису.

Чорна рада (роман)

Чорна рада (1857). За словами Івана Франка, "Чорна рада" - "найліпша історична повість в нашій літературі". Історична основа роману - події, що відбулися після Переяславської угоди 1654 року - боротьба за гетьманування після смерті Богдана Хмельницького.

Повісті

Оповідання:

гумористичні оповідання: Циган (1841), Пан Мурло, Сіра кобыла (1860), Малоросійські анекдоти

оповідання на тему нещасливого кохання: Гордовита пара (1862), Дівоче серце (1862)

історичні оповідання: Мартин Гак (1863), Брати (1864-), "Сичови гости Чупрына и Чортоусъ" (1862)

романтично-ідилічні оповідання: "Орися" (1861), Бабуся с того світу (1861), Очаківська біда (1861), Півпівника (1861)

П'єси:

Збірки поезій та поеми:

Російською

Романи, повісті і оповідання: Малороссийские рассказы (1840), Огненный змей (1841), Михайло Чарнышенко (1843), "История Ульяны Терентьевны" (1852), "Яков Яковлевич" (1853), "Алексѣй Однорогъ („Северяки")" (1853), "Евгений Онегин нашего времени" (), Искатели счастья (), "Петр Иванович Березин и его семейство, или Люди, решившиеся во что бы то ни стало быть счастливыми" (), "Феклуша" (1856), "История Бориса Годунова и Димитрия Самозванца" (1857), Майоръ (1859).

(укр. переклад 1929 року) Панько Куліш. Михайло Чарнишенко. Київ: Сяйво, 1928. 288 стор. (Бібліотека української повісті)

(укр. переклад 2008 року) Панько Куліш. Михайло Чарнишенко. // Чорна рада; Михайло Чарнишенко. Упорядкування та передмомва: А.Яцько. Київ: "ВД "Персонал", 2008. 449 стор. (Бібліотека української героїки) ISBN 978-966-608-864-5

Переклав Біблію, майже всього Шекспіра, Ґете, Дж. Байрона (зокрема, поеми "Чайльд-Гарольдова мандрівка", "Дон-Жуан"), балади А. Міцкевича "Русалка", "Химери", "Чумацькі діти" (опубліковано в журналі "Основа" 1861 р.). Наприкінці свого життя П. Куліш підготував до друку поетичну збірку "Позичена кобза: Переспіви чужоземних співів", котра вийшла в Женеві 1897 р., вже по смерті поета. Увійшли в неї переспіви творів визначних англійських та німецьких поетів XIX ст.: Байрона, Ґете, Шіллера, Гайне. Чимало переклав з російської (твори Пушкіна, Фета, Нікітіна, Кольцова, Некрасова).

Куліш систематично працював у царині перекладу, був твердо переконаний, що найвидатніші світочі європейського письменства мають стати здобутком письменства українського. Не знижуватись до популярного переказу для простолюду, а навпаки, дорівнятись вершин творчої думки - такою уявлялися перспектива і завдання українського перекладу романтикові Кулішеві.

Вважаючи мовну реформу І.Котляревського невдалою, П.Куліш марив про "староруську" мову як літературну. Осмислюючи Кулішів перекладацький стиль, М.Зеров звернув увагу на його "теорію староруського відродження", згідно з якою староруська (староукраїнська) літературна має синтезувати здобутки старої книжної мови і виражальні ресурси мови народнопоетичної. Тому в лексиці Кулішевих перекладів відсутні бурлескні фразеологізми, натомість значне місце посідають старослов'янізми, які надають їм урочистого, піднесеного, хоча нерідко й важкуватого для сприйняття характеру. "Далеко менше шкодить цей словник перекладам з Ґете та Байрона", - зазначив М.Зеров.

Від англійських, німецьких, італійських поетів П.Куліш переніс на український ґрунт октаву, Спенсерову 9-віршову строфу та інші зразки канонічної строфіки.

Переклад Біблії

Куліш здійснив перший повний переклад Біблії українською мовою. Свою працю він розпочав у 1860. До нього приєднався Іван Нечуй-Левицький. 1869 року вони залучили до перекладу Івана Пулюя, відомого вченого-фізика, що мав глибокі знання з богослов'я. У 1881 Наукове товариство імені Шевченка опублікувало у Львові Новий Заповіт у їхньому перекладі.

Праця над Старим Заповітом тривала. Загадкова листопадова пожежа 1885 р. на Кулішевому хуторі Мотронівка (Ганнина Пустинь) стала трагічною сторінкою в історії української Біблії, під час пожежі згорів рукопис перекладу Старого Заповіту. Перекладачі знову почали працювати над його перекладом від самого початку. По смерті Куліша переклад завершив Іван Пулюй.

1903 року Британське та закордонне біблійне товариство видало першу повну українську Біблію ("Святе письмо Старого і Нового Завіту") у перекладі П. Куліша, І. Нечуя-Левицького та І. Пулюя. Цю Біблію перевидавали у 1912 ( Відень), 1921 і 1930 ( Берлін), 1947 ( Нью-Йорк, Лондон) роках. На теренах України Кулішевий переклад вперше був виданий лише у 2000 ( Київ).

За його романом "Чорна рада" на Київській кіностудії ім. О. П. Довженка Микола Засєєв-Руденко створив однойменний 9-ти серійний телесеріал ( 2000).

Українською

Пантелеймон Куліш. Украи́на: Од початку Вкраи́ны до батька Хмелницького. (Київ, 1843) (переглянути у е-бібліотеці "Чтиво" та НБУВ)

П.Кулишъ. "Украинскія Народные Предания", кн. 1. (Москва, 1847) (переглянути на сайті НПБУ та HathiTrust)

П.Кулишъ. Чорна рада: хроніка 1663 року (СПб, 1857) (переглянути у HathiTrust)

Панько Куліш. Колії. (Львів, 1861) (переглянути у НБУВ)

Панько Куліш. Хмельнищина. (Петербург, 1861) (переглянути у НБУВ)

[Конволют 1-9] , 1861: "Орися" (1861), Бабуся с того світу (1861), Очаківська біда (1861), Півпівника (1861) (Джерело: НБУ імені В. І. Вернадського)

[Конволют 1-15] , 1862: гости Чупрына и Чортоусъ" (1862), Циганъ (уривок) (1862) (Джерело: НБУ імені В. І. Вернадського)

П.Кулишъ. Досвиткы: думи и поэми. (СПб, 1862) (переглянути у Google Books)

Пантелеймон Куліш. Жизнь Куліша. (Львів, 1868) (переглянути)

Пантелеймон Куліш. Дівоче серце. (Київ, 1876) (переглянути у НБУВ)

Панько Куліш. Хуторянка. (Львів, 1877) (переглянути у Google books)

Панько Куліш. Хуторна поезія. (Львів, 1882) (переглянути у Chtyvo)

Панько Куліш. Магомет и Хадиза. (Львів, 1883) (переглянути у Google books)

Куліш Олелькович Панько. Дзьвін. (Женева, 1893) (переглянути у HathiTrust)

Куліш Олелькович Панько. "Драмована трылогія". (Харків, 1900) (переглянути у HathiTrust)

П. Куліш. Українські опвовідання. (Львів, 1904) (переглянути у HathiTrust)

Твори Пантелеймона Куліша: В 6т. - Львів, 1908 - 1910; (переглянути у HathiTrust)

П. Куліш. Маруся Богуславка (Львів, 1928) (переглянути у Chtyvo)

Твори: У 2 т. - К., 1989;

Щоденник. - К., 1993;

Твори: У 2 т. - К., 1994 (2-е вид. - К., 1998);

Куліш П., Костомаров М., Франко І. Жидотрєпаніє К; МАУП 2005-424 с. ISBN 966-608-437-6

Кулиш, П. Украинские народные предания. Кн. 1 / собрал П. Кулиш. - М. : В Унив. тип., 1847. - 90, 10 с.

Куліш П. Вибрані твори : (худож. проза) / П. Куліш ; ред. та вступ. ст. Мих. Могилянського. - Київ : Час, 1929. - 157, 3 с.

Твори. Т. 4 : Псалтир / Пантелеймон Куліш. - В Берліні : Укр. слово, 1923. - 264 с. - (Бібліотека "Українського слова" ; ч. 37).

Куліш П. О. Позичена кобза : переспіви чужомов. співів / переспівував Куліш Олелькович Панько. - В Женеві : В укр. друк., 1897. - 117, 3 с.

Куліш П. О. Дзвін : староруські думи й співи / Куліш Олелькович Панько. - Женева : Укр. друк., 1893. - 239, IV с.

Куліш П. Григорій Квітка (Основ'яненко) і його повісті : слово на новий вихід Квітчиних повістей / написав П. Куліш. - СПб. : В тип. П. А. Куліша, 1858. - 2, XXXVI с.

Куліш П. А. Хуторна поезія / П. А. Куліш. - У Львові : Накладом авт., 1882. - 137, 2 с.

Куліш П. А. Магомет і Хадиза : поема / П. А. Куліш. - Львів : В друк. К. Будвейсера, 1883. - 46 с.

Куліш П. Чорна рада : роман, оповідання, вірші / Пантелеймон Куліш. - Харків : Фоліо, 2017. - 310, 1 с. - (Шкільна бібліотека української та світової літератури).

Хата : 1860 : альманах / іздав П. А. Куліш. - Петербург : В друк. П. А. Куліша, 1860. - XXII, 215, 2 с.

Куліш П. Чорна Рада, хроніка 1663 року / написав П. Куліш. - СПб. : В тип. А. Якобсона, 1857. - 428, 5 с.

Куліш П. Твори Пантелеймона Куліша. Т. 1. - У Львові : Вид. т-ва "Просвіта", 1908. - 502, 2 с. - (Руска письменність ; 6, 1).

Куліш П. Твори Пантелеймона Куліша. Т. 2. - У Львові : Вид. т-ва "Просвіта", 1909. - 559 с. : портр. - (Руска письменність ; 6, 2).

Куліш П. Твори Пантелеймона Куліша. Т. 3. - У Львові : Вид. т-ва "Просвіта", 1909. - 575 с. : портр. - (Руска письменність ; 6, 3).

Куліш П. Твори Пантелеймона Куліша. Т. 4. - У Львові : Вид. т-ва "Просвіта", 1909. - 528 с. : портр. - (Руска письменність ; 6, 4).

Куліш П. Твори Пантелеймона Куліша. Т. 5. - У Львові : Вид. т-ва "Просвіта", 1910. - 560 с. - (Руска письменність ; 6, 5).

Куліш П. Твори Пантелеймона Куліша. Т. 6. - У Львові : Вид. т-ва "Просвіта", 1910. - 672 с. - (Руска письменність ; 6, 6).

Куліш П. Поезії / П. Куліш ; вибір, ред. і ст. М. Зерова. - Київ : Книгоспілка, 19-?. - 710 с. - (Літературна бібліотека).

Російською

Огненный змѣй. Повѣсть П.Кулѣша // Київ: Кіевлянинъ, издалъ М. Максимовичъ. 1841. Кн. ІІ. С. 181-288.
(переклад українською) Огняный змѣй. Украинська повѣсть П. Кулѣша. Переклад зъ россійського Кс. Кл. // Львів: Вечерницѣ. 1862. - Ч. 20. - 14 черв. - С. 155-159; Ч. 21. - 21 черв. - С. 170-174; Ч. 22. - 28 черв. - С. 185-190; Ч. 23. - 5 лип. - С. 203-205; Ч. 24. - 12 лип. - С. 209-213; Ч. 25. - 19 лип. - С. 217-220; Ч. 26. - 26 лип. - С. 225-228.

П.Кулишъ. "Михайло Чарнышенко или Малороссія восемьдесятъ летъ назадъ" у 3 т. (рос.) (Київ, 1843) (переглянути у HathiTrust)

Пантелеймон Кулиш. Повесть об украинском народе (рос.) (СПб, 1846) (переглянути оригінал російською на сайті ГПИБ России)

(переклад українською) "Повість про український народ". Українською переклала Ярослава Прихода. Львів: Літопис, 2006 (переглянути український переклад)

(переклад українською) "Повість про український народ". Моє життя (Жизнь Куліша). Хутірська філософія і віддалена од світу поезія. Упорядкування, передмова, переклад, примітки: Олександер Шокало. Київ: "Український Світ", 2005

П.Кулишъ. Записки о южной Руси, том 1-2 (коментарі автора рос.) (СПб, 1856) (переглянути у Google Books, або в Інтернет-архіві: том 1; том 2.
(передрук) Записки о Южной Руси: В 2 т. - К., 1994.

П.Кулишъ. "Майоръ", ("Р. Вѣстникѣ, 1859)
(переклад українською) Панько Куліш. Майор. Переложено з великоруського Лукашевич Лонгин. Правда № 3-20

П.Кулишъ. Повести: В 4 т. (рос.) (СПб, 1860) (переглянути у HathiTrust)

Кулиш П. А., Исторія возсоединенія Руси. Том I (рос.) (СПб, 1874) (переглянути у Google Books)

Кулиш П. А., Исторія возсоединенія Руси. Том I (рос.) (СПб, 1874) (переглянути у Google Books)

Кулиш П. А., Исторія возсоединенія Руси. Том II (рос.) (СПб, 1874) (переглянути у Google Books, або в Archive Org)

Кулиш П. А., Исторія возсоединенія Руси. Том III (рос.) (Москва, 1877) (переглянути у Google Books, або в Archive Org)

П. Кулиш. "Хуторская философия и удаленная от света поэзия" (рос.) (СПб, 1879)

П. А. Кулишъ, Отпаданіе Малороссіи от Польши, Томъ 1 (рос.) (1340-1654) (Москва, 1888) (переглянути у е-бібліотеці "Чтиво")

П. А. Кулишъ, Отпаданіе Малороссіи от Польши, Томъ 2 (рос.) (1340-1654) (Москва, 1888) (переглянути у е-бібліотеці "Чтиво")

П. А. Кулишъ, Отпаданіе Малороссіи от Польши, Томъ 3 *рос.) (1340-1654) (Москва, 1888) (переглянути у е-бібліотеці "Чтиво")

Сочинения и письма П. А. Кулиша: В 5 т. (рос.) - К., 1908 - 1910;

Кулиш П. А. Записки о Южной Руси : в 2 т. Т. 1-2 / П. Кулиш. - СПб. : Издал П. Кулиш, 1856-1857. - 728 с.

1. Франко І. Зібрання творів: У 50 т. - Т. 32. - К., 1981. - С. 169

2. Франко І. Зібрання творів: У 50 т. - Т. 33. - К., 1981. - С. 293

3. Володимир Панченко. Пантелеймон Куліш в "Абботсфорді" // День - 2002. - 14 груд.

4. Ігор Чорновол. Латинка в українському правописі: ретроспектива і perspektyva. "Незалежний культурологічний часопис „Ї"". 2001. 23.

5. Вже наприкінці 1960-х років подібні погляди на взаємини давньої і сучасної літературних мов (що й позначилося, очевидно, на мові його перекладів) висловив Ігор Костецький: "Українська літературна мова, позасумнівна річ, була б принципово відмінна від тієї, якою вона є сьогодні, якби в її основу лягла сковородинська модель" (Костецький І. Стефан Ґеорґе. Особистість, доба, спадщина // Тобі належить цілий світ: Вибрані твори. - Київ: Критика, 2005. - С. 460)

6. Зеров М. Поетична діяльність Куліша // Зеров М. Твори: В 2 т. - Т. 2. - Київ: Дніпро, 1990.-С. 284

7. Маковей Осип. Панько Олелькович Куліш. Огляд його діяльності. Львів: НТШ, 1900. 175 стор.

8. Байрон Гордон, Чайльд Гарольдова мандрівка // Переклав з англійської: Панько Куліш. Львів, 1905

9. Розмова "Панько Куліш та інші (не)впорядковані класики" - Критика, 22 квітня 2016

Д. Дорошенко. Пантелеймон Куліш. Київ-Ляйпціґ 1920

Жулинський М. Г. "Із забуття - в безсмертя (Сторінки призабутої спадщини)". Київ: Дніпро, 1990. - С. 43-66.

М. Кармазіна. Куліш Пантелеймон Олександрович // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. - К.: Парламентське видавництво, 2011. - с.378 ISBN 978-966-611-818-2

Пантелеймон Куліш і українське національне відродження: Доп. та повідомл. наук, конф., присв. 175-роковинам від дня народження письменника. - X., 1995.

І. Лисий. Куліш Пантелеймон Олександрович // Філософська думка в Україні. Біобібліографічний словник

Пантелеймон Куліш: Матеріали і дослідж. / ред.: М. Г. Жулинський; НАН України. Ін-т л-ри ім. Т. Г. Шевченка. Львів. від-ня. - Л.; Нью-Йорк: Вид-во М. П. Коць, 2000. - 413 с.

Федорук О. Пантелеймон Куліш: бібліографія літератури (1989-2002) // Відкритий архів: Щорічник матеріялів та досліджень з іст. модерної укр. культури. - К., 2004. - Т. І. - С. 453-573.

Жадько В. О. Український некрополь.-К.,2005.-С.288.

Нахлік Є. Пантелеймон Куліш: особистість, письменник, мислитель: У 2-х т. - К., 2007.

Історичне письмо Куліша у світлі його інтелектуальних трансформацій // Хроніка 2000. - Київ, 2009. - Вип. 78: Пантелеймон Куліш: письменник, філософ, громадянин. До 190-річчя від дня народження П. О. Куліша. - С. 459-528. https://www.academia.edu/30354381

Енциклопедія "Черкащина". Упорядник Віктор Жадько. - К., 2010. - С. 495-496.

Ситий І., Федорук О. До родоводу Куліша // Археографічний щорічник. Нова серія. - К., 2010. - Вип. 15/16. - С. 129-139 [1][недоступне посилання з червень 2019]

П. О. Куліш [матеріяли і розвідки. Частина 1]. - Львів, 1929. - Накладом наукового Товариства імені Шевченка

Іван Корсак. "Перстень Ганни Барвінок". Роман. Київ, Ярославів Вал. 2015

Danylenko Andrii. From the Bible to Shakespeare. Pantelejmon Kuliš (1819-1897) and the Formation of Literary Ukrainian. - Boston, MA, 2016.

Ясь О. Історичне письмо пізнього П. Куліша як предтеча консервативного проекту української історіографії початку ХХ ст. (До 200-річчя від дня народження) // Український історичний журнал. - 2019. - № 4. - С. 61-87.

Пантелеймон Олександрович Куліш. 1819-1897: Київ, 1908 // Українська Муза : од початку до наших днів / під ред. О. Коваленко, 1908. - Стб. 193-214 : Київ : Друк. П. Барського

Маковей, Осип. Панько Олелькович Куліш: огляд його діяльності / Осип Маковей // Літературно-науковий вісник. - 1900. - Річник 3, т. 10. - С. 1-28.

Маковей, Осип. Панько Олелькович Куліш: огляд його діяльності : гол. Л.-Н. Вістник, кн. IV стор. 1-28 / Осип Маковей // Літературно-науковий вісник. - 1900. - Річник 3, т. 10. - С. 76-107.

Маковей, Осип. Панько Олелькович Куліш: огляд його діяльності : гл. Л.-Н. Вістник, кн. V стор. 77-107 / Осип Маковей // Літературно-науковий вісник. - 1900. - Річник 3, т. 10. - С. 169-188.

Маковей, Осип. Панько Олелькович Куліш: огляд його діяльності : до ст. 1898, III, 136-137 / Осип Маковей // Літературно-науковий вісник. - 1900. - Річник 3, т. 12. - С. 30-43.

Маковей, Осип. Панько Олелькович Куліш: огляд його діяльності : гл. Л. Н. Вістник, кн. Х. стор. 30-43 / Осип Маковей // Літературно-науковий вісник. - 1900. - Річник 3, т. 12. - С. 92-169.

Маковей, Осип. Панько Олелькович Куліш: огляд його діяльності / Осип Маковей // Літературно-науковий вісник. - 1900. - Річник 3, т. 12. - С. 150-169.

Поетична діяльність Куліша: Київ, 1929. // Від Куліша до Винниченка : нариси з новіт. укр. письменства / проф. М. Зеров, 1929. - С. 5-46 : Київ : Культура.

Возняк, М. Куліш як редактор "Причепи" Левицького / М. Возняк // Записки Наукового Товариства імені Шевченка. - 1928. - Т. 148. - С. 1-54.

Донесення графа А.Ф. Орлова: про Т. Г. Шевченка, Костомарова, П. Куліша // Правда. - 1893. - Т. 16, вип. 68. - С. 85-95.

# data[].attributes.attachment_link.title
Куліш Пантелеймон Олександрович

# data[].attributes.attachment_link.description
Пантелеймон Олександрович Куліш Псевдо Белебень; Т. Вешняк; Гладкий; Гладкий, помещик Черниговской губернии штаб-лекарь; Гладкий штаблікар; Гургурдядько: Данило-Юс; Денис Федоренко; Євгеній Горницький; К.; М.; Н. М.; П. К.; Іван Горза; Іродчук; Козак; Козак Белебень; Kulesz Pantaleon; Kules Petp; Кулега Нечипір; Ломус; Макаров; Макогон; Микола М.; Т.

# data[].attributes.headline
Кохання П. Куліша

# data[].attributes.subject
Кохання П. Куліша

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія драматичного кохання Пантелеймона Куліша і Ганни Барвінок / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.attachment_link.title
Щасливий фінал драматичного кохання Пантелеймона Куліша і Ганни Барвінок. Частина 2 / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.headline
Крок 3. Запам'ятайте на майбутнє! На ЗНО буде як знахідка :)

# data[].attributes.subject
Крок 3. Запам'ятайте на майбутнє! На ЗНО буде як знахідка :)

# data[].attributes.headline
Крок 4. Опрацюйте матеріал підручника с.250-253.

# data[].attributes.subject
Крок 4. Опрацюйте матеріал підручника с.250-253.

# data[].attributes.headline
Крок 5. Використовуючи набуті знання, виконайте завдання.

# data[].attributes.subject
Крок 5. Використовуючи набуті знання, виконайте завдання.

# data[].attributes.headline
Крок 6. Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Крок 6. Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Прочитати роман П. Куліша "Чорна рада" https://www.ukrlib.com.ua/books/printit.php?tid=1084
Подивитися фільм

# data[].attributes.headline
Крок 3. Маловідомі факти про "Чорну раду"

# data[].attributes.subject
Крок 3. Маловідомі факти про "Чорну раду"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сьомого серпня минає 200 років від дня народження Пантелеймона Куліша. В історію він увійшов, поряд із Тарасом Шевченком і Миколою Костомаровим, як діяч "Наддніпрянської Трійці", яка заклала підвалини розвитку модерної української культури. Він творець правопису "кулішівка", що ліг в основу сучасного. Здійснив перший повний переклад Біблії українською мовою (працю завершили Іван Пулюй та Іван Нечуй-Левицький), переклав 13 п'єс Шекспіра, твори Байрона, Шилера тощо. Але, мабуть, найвідомішим його твором є перший історичний роман в українській літературі "Чорна рада", який надійно увійшов в освітню програму як обов'язкове чтиво. Тут стисло подано цікаві факти з історії створення цього роману, малознані або зовсім незнані не тільки широкому загалу, а й фахівцям.
1. Свій роман Куліш писав близько 14 років. Перша згадка про твір, ще тільки задум, датована 1843 роком, а вийшов він у світ 1857 року.

2. Роман "Чорна рада" існує у двох різномовних версіях ‒ українській і російській, тотожних за сюжетом, але відмінних у багатьох деталях і навіть сценах. Це два самодостатні твори, які вийшли в один і той самий рік, але в різних містах: український ‒ у Петербурзі, російський ‒ у Москві. І водночас ці тексти є вільними авторськими перекладами один одного.

3. Спершу Куліш створив роман російською мовою ‒ у 1844‒1845 роках, а завершив на початку 1846 року. Відтак створив українську версію, і написав її дуже швидко, "на одному диханні" ‒ від березня до кінця літа 1846 року. Місцями він перекладав текст, а місцями писав наново, кардинально відходячи від російського протооригіналу.

​ 4. Якби Куліша не заарештували навесні 1847 року у справі Кирило-Мефодіївського братства, українська "Чорна рада" неодмінно з'явилася б уже того року. Текст роману автор передав своєму товаришу Осипу Бодянському, професору Московського університету і редактору "Чтений в Обществе истории и древностей российских", де твір мав іти до друку. Цей текст у рукописі зберігся донині повністю, і він дуже сильно відрізняється від того, який відомий у публікації.

​ 5. У своїх листах і в післямові до російського роману (статті "Об отношении малороссийской словесности к общерусской") Куліш позиціонує обидва твори ‒ український і російський ‒ як оригінал і переклад, водночас визнаючи за ними усі прикмети самодостатніх творів. Однак у дійсності, як бачимо, спершу було створено російський текст, а за ним український. Позиціонування українського твору до російського як оригінал і переклад зумовлювалося ідеологічними чинниками: письменник прагнув вивищити український текст над російським, поставивши його на чільне перше місце і відвівши російському місце другорядне.

​ 6. Стаття "Об отношении..." ‒ знакова для української словесності. У ній письменник маніфестує право українців на власну літературу, заявляє про неї як явище, яке підносить на небувалий рівень. Статтю було писано як передмову до українського роману, але цензурні перешкоди завадили опублікувати з ним. Тому автор вирішив подати статтю як післямову до російського твору.

​ 7. Усі розділи в російському романі мають епіграфи (і вони в ньому були на всіх етапах опрацювання тексту), а в українському їх немає (і їх ніколи в ньому не було). Епіграфи істотно доповнюють текст і є посутнім авторським ключем до розуміння його національної проблематики. В епіграфах Куліш широко цитує рядки Шевченкового послання "І мертвим, і живим, і ненарожденним землякам моїм", на той час крамольного, та поезії гетьмана Мазепи. Авторство обох він змушений був приховати, подавши їх як "Анонім". Особливо виразна цитата із Мазепиної "думи":
"Всі покою щиро прагнуть Да не в один гуж всі тягнуть - Той направо, той наліво, А все браття - то-то диво! Ей, братища, пора знати, Що не всім нам пановати! Зжалься, Боже України, Що не вкупі має сини!"
Цей епіграф є ввідним до розділу, де описано перебіг "чорної ради".

8. "Чорну раду" Куліш планував випустити з ілюстраціями. Він сам зробив ескізи, а також залучив до створення малюнків Сергія де Бальмена (художника-аматора, рідного брата Шевченкового друга Якова де Бальмена). Пропонував також зробити малюнки й Шевченкові, однак той відмовився. Декілька Кулішевих ескізів до роману збереглися донині.

9. До початку квітня 1856 року Куліш перебував в обструкції: його твори мали проходити попередню експертизу жандармського ІІІ відділу. Щойно у квітні з нього було знято це обмеження, і він відразу подав українську "Чорну раду" на розгляд цензури. Цензором українського роману був російський письменник, історичний романіст Іван Лажечніков. Він не читав українською, тож Куліш для ознайомлення з текстом надав російський "переклад", де Лажечніков і робив цензурні помітки. Куліш задіяв впливових урядників, які поручилися за нього, і цензор дозволив твір ще вчора опальному письменникові майже без зауважень.

​ 10. Із назвою твору Куліш повсякчас вагався. Властиво, основна назва "Чорна рада" уже фігурувала від середини 1840-х років, а клопоту завдавала друга назва, у підсумку ‒ підназва. До останнього вона мала відрізнятися в російському та українському текстах. Наприклад, первісний український варіант: "Чорная рада, або Історія нещасливого 1663 року. Із старосвітських рукописів, із древніх козацьких архивів повиймав, зложив і написанію предав П. Куліш", або один із варіантів російського тексту: "Черная рада, или Малороссия в 1663 году".

​ 11. За 14 років, коли Куліш писав і проредаговував твір, він створив багато варіантів. Цілі розділи і сцени, які містилися в ранніх редакціях, не увійшли до фінального тексту. Наприклад, був вилучений великий розділ зі сценою в пекарні, де Шраменко зустрічається із Череванівною і відразу закохується в неї, або цілий розділ, присвячений подіям у Святій Софії. Усі ці зміни наявні в рукописах роману, які значною мірою збереглися до нині.

​ 12. Від початку створення і до першого повного видання 1857 року російська версія "Чорної ради" мала чотири манускрипти. За час написання української версії автор створив шість рукописів, п'ять із яких переписав власноруч. Кожний рукопис спершу був біловим, але в перебігу редагування ставав чорновим, так що автор був змушений його переписувати знову і знову.

​ 13. Усі сучасні публікації української "Чорної ради" містять численні похибки в текстах (російська востаннє з'явилася аж 1899 року). Є системна хиба цих публікацій ‒ вони здійснені за другим і останнім прижиттєвим виданням "Чорної ради", яке вийшло 1890 року у Львові, але без участі автора, а не за першодруком 1857 року.

Ось декілька прикладів, які ілюструють, наскільки сучасні тексти є неточні. У Куліша: "На чім держиться Україна, як не на Запорожжі? а на чім держиться Запорожжє, як не на давніх, предковічних звичáях?", у всіх нинішніх виданнях: "На чім держиться Запорожжє, як не на давніх, предковічних звичаях?". У Куліша (автор пише про руки княгині): "Чи на те ж вони викохані, випестовані, щоб, покинувши високі князькії замки, застилати стіл козакові?", натомість замість "викохані" скрізь читаємо "виховані" і так далі.

Тепер в Інституті літератури імені Тараса Шевченка НАН України разом із зарубіжними партнерами готується критичне видання "Чорної ради" у двох томах для "Повного зібрання творів" Куліша (видавництво "Критика").
Олесь Федорук Думки, висловлені в рубриці "Точка зору", передають погляди самих авторів і не конче відображають позицію редакції - старший науковий співробітник Інституту літератури імені Тараса Шевченка Національної академії наук України, кандидат філологічних наук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тарас шевченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пантелеймон куліш

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
микола костомаров

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
роман чорна рада

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
200 років від народження куліша

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
200-літній ювілей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олесь федорук

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
спадщина куліша

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
переклад біблії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван нечуй-левицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь кричевський

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олесь Федорук

# data[].attributes.attachment_link.title
13 фактів про роман Пантелеймона Куліша "Чорна рада", про які ви не знали

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьомого серпня минає 200 років від дня народження Пантелеймона Куліша. В історію він увійшов, поряд із Тарасом Шевченком і Миколою Костомаровим, як діяч "Наддніпрянської Трійці", яка заклала підвалини розвитку модерної української культури. Він творець правопису "кулішівка", що ліг в основу сучасного.

# data[].attributes.headline
Крок 4. Спробуємо порівняти два величні твори 

# data[].attributes.subject
Крок 4. Спробуємо порівняти два величні твори 

# data[].attributes.body
http://194.44.152.155/elib/local/sk571170.pdf

# data[].attributes.headline
Крок 5. Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Крок 5. Домашнє завдання

# data[].attributes.body
1. Подумати над запитанням «Чи є актуальним роман «Чорна рада» в наш час?»
2. Заповнити анкету твору

# data[].attributes.headline
Крок 1. Перегляньте буктрейлер до роману "Чорна рада"

# data[].attributes.subject
Крок 1. Перегляньте буктрейлер до роману "Чорна рада"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Левченко Саша Олександр

# data[].attributes.attachment_link.title
Чорна Рада буктрейлер

# data[].attributes.headline
Крок 2. Перегляньте відеопояснення

# data[].attributes.subject
Крок 2. Перегляньте відеопояснення

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
УРОКИ⁄ЗНО⁄ДПА

# data[].attributes.attachment_link.title
Персонажі роману "Чорна рада" П. Куліша

# data[].attributes.headline
Крок 2. Пригадаємо сюжет та героїв роману "Чорна рада"

# data[].attributes.subject
Крок 2. Пригадаємо сюжет та героїв роману "Чорна рада"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олена Грищенко

# data[].attributes.attachment_link.title
"Чорна рада", сюжет

# data[].attributes.attachment_link.description
Розмісти події в романі Пантелеймона Куліша 

# data[].attributes.attachment_link.title
Сюжет роману "Чорна рада"

# data[].attributes.attachment_link.description
Розподіліть події, які відбуваються у романі, в хронологічній послідовності.

# data[].attributes.attachment_link.title
П.Куліш  "Чорна рада"

# data[].attributes.attachment_link.description
Знайди відповідність

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Шинкаренко

# data[].attributes.attachment_link.description
Хто першим прийде до фінішу? На старт!

# data[].attributes.headline
Схема сюжету роману "Чорна рада"

# data[].attributes.subject
Схема сюжету роману "Чорна рада"

# data[].attributes.headline
Схема "Головні герої роману "Чорна рада"

# data[].attributes.subject
Схема "Головні герої роману "Чорна рада"

# data[].attributes.headline
Крок 3. Робота з текстом

# data[].attributes.subject
Крок 3. Робота з текстом

# data[].attributes.headline
Крок 4. Домашнє завдання.

# data[].attributes.subject
Крок 4. Домашнє завдання.

# data[].attributes.body
Вірш за метафорою

# data[].attributes.headline
Крок 2. Побудуйте сюжетний ланцюжок

# data[].attributes.subject
Крок 2. Побудуйте сюжетний ланцюжок

# data[].attributes.attachment_link.title
Марко Вовчок 

# data[].attributes.attachment_link.description
Побудуй сюжетний ланцюжок повісті 

# data[].attributes.headline
Крок 1. Пригадайте сюжет роману.

# data[].attributes.subject
Крок 1. Пригадайте сюжет роману.

# data[].attributes.body
За матеріалами О. Калинич

# data[].attributes.headline
Крок 2. Розгадайте кросворд 

# data[].attributes.subject
Крок 2. Розгадайте кросворд 

# data[].attributes.attachment_link.title
Кросворд. П. Куліш "Чорна рада"

# data[].attributes.attachment_link.description
Надайте відповіді на запитання та розгадайте кросворд.

# data[].attributes.headline
Крок 3. Ознайомтесь з матетеріалом

# data[].attributes.subject
Крок 3. Ознайомтесь з матетеріалом

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Чорна рада" цікавий і багатогранний історичний роман Пантелеймона Куліша. На тлі історичної лінії з її багатими на перипетії подіями, автор змальовує і любовну лінію. А ще розповідає про життя народу і окремих сімей. Характеристика головних персонажів допоможе вам розкрити всю палітру образів, яку змальовує Куліш, і краще вникнути в проблематику твору. Перша група персонажів: Друга група:
Цей поділ доволі умовний, оскільки є всі підстави вважати, що, наприклад, полковника Шрама Пантелеймон Куліш міг змалювати на основі даних про реальну історичну постать - полковника Шрамка.

На користь цього свідчить перша, чорнова назва повісті - "Сотник Шрамко и его сыновья", існування реальної історичної постаті - полковника паволоцького полку Шрамка, який за деякими даними, невдовзі після Визвольної війни Богдана Хмельницького заснував свій хутір (зображений у романі) на Лівобережжі, який пізніше виріс у сучасне смт. Шрамківка Драбівського району Черкаської області. Це село у якому народився і провів перші роки свого життя український гетьман Павло Полуботок (на хуторі Полуботівка).

Один з представників роду Шрамків служив пізніше при гетьмані Івані Мазепі, інший - воював у складі військ УНР, Петра Врангеля і Антона Денікінав часи Громадянської війни 1917-1921 рр. в Україні.

Також із хронік того часу довідуємось, що: Шрамко Юсько Степанович став писарем полковим. Отаман сотенний (1638-?) Кузьма Черевань став козаком сотні Корчовського (1649).

Центральним у романі є образ соціальних низів, черні (звідси й назва "Чорна рада"). Це узагальнений демократичний образ українського народу - запорозьких козаків, міщан, селян тощо... Усі історичні персонажі роману, крім Сомка, - Брюховецький, Васюта, Вуяхевич - позначені владою й користолюбством, зажерливістю й підступністю. Автор ставиться до них з неприхованою антипатією:

"Мізерна пиха розгорнулась усюди по гетьманщині. Почали знатні козаки жити на лядський кшталт із великої розкоші... Запобігаючи царської ласки, кожен себе глядить, аби йому було добре. О, неситая жадоба старшинування! Гнешся ти перед усякою поганню в дугу, аби тільки верховодити над іншими".

Брюховецький - це політичний авантюрист і безчесна людина, яка давно втратила елементарну гідність і ловить у свої сіті простаків, удаючись до лукавства й демагогії: "Усі будемо рівні!"; "Хліб та вода - козацька їда" тощо...

Батько і син Шрами, Сомко щиро засмучені долею рідного краю, усе роблять, аби не допустити брюховецьких та їм подібних до влади, проте, на жаль, це не вдається. Сомка та його побратимів змальовано в романі найповніше і найпозитивніше.

Якима Сомка виведено як продовжувача справи Б. Хмельницького. Про це свідчать Сомкові слова:

"Зложити до купи обидва береги Дніпрові, щоб обидва... приклонились під одну булаву! Виженем недоляшка (Тетерю) з України, одтиснем ляхів до самої Случі - і буде велика одностайна Україна".

З любов'ю зображений Кулішем і паволоцький полковник Шрам, палкий поборник об'єднання України... Чесний і скромний, Шрам не терпить людей, які продалися шляхтичам за "лакомство нещасне" і злигалися з поневолювачами народу... Образ Шрама, козацького полковника і священика в одній особі, - це узагальнення характеру запорожців-старшин, їхніх звичаїв і патріотизму.

Гідний батька і син Петро - "орел не козак". Він до того гарний, що красуня Леся не спускала з нього очей, а в тих очах "сіяла й ласка, й жаль, і щось іще таке, що не вимовиш ніякими словами". Мужність, хоробрість Шраменка вражають навіть старих козаків: "не кожен здатен під кулями велику ріку перепливати" ... У ту пам'ятну ніч, коли Кирило Тур викрав Лесю, Петро подався навздогін і, відстоюючи дівчину, бився із зловмисником не на життя, а на смерть.

Окремо визначимо образ сліпого старця-кобзаря, у якому сконцентровано іншу проблему - народ і співець. Це романтичний образ "Божого ясного Чоловіка", людини національно свідомої, котра в моральному плані стоїть дуже високо: вище міщан, селян, козацької верхівки... Не шлунок, а дух визначає його сутність, тож він "наче бачить таке, чого видющий зроду не побачить". Автор пише, що "душа його жила не на землі, а на небі" ...

Найяскравіший з образів козаків - Кирило Тур. Про те, що він користується симпатією автора, легко визначити з опису зовнішності героя:

"...здоровенний козарлюга. Пика широка, засмалена на сонці; сам опасистий; довга, густа чуприна, піднявшись перше вгору, спадала за ухо, як кінська грива; уси довгі, униз позакручувані, аж на жупан ізвисали; очі так і грають, а чорні, густії брови аж геть піднялись над тими очима..."

Цей портрет повністю виправдовує прізвище героя, справді схожого на тура. Для Кирила, за його ж словами, Січ - мати, а Луг - батько... Головне для Кирила - козацька честь:

"Лучче мені проміняти шаблю на веретено, аніж напасти вдвох на одного".

Хоробрий лицар, бунтарської і дещо химерної вдачі, Кирило не має корисливих інтересів, прагне до незалежності, відчайдушних вчинків і козацького побратимства. Перед гетьманом він тримається як рівня з рівнею... Останній штрих образу Тура, який ще більше посилює до нього симпатію, - викрадення вночі нареченої гетьмана, Лесі, спроби визволити самого гетьмана Сомка, засудженого до страти.

Хуторяни, козаки Череваня, живуть безтурботним життям на лоні ідилічної природи. Про Череваня, колись завзятого козарлюгу, а тепер обважнілого хуторянина, саме прізвище говорить. Череваниха - "молодиця свіжа й повновида, пряма, як тополя".

Про їхню дочку Лесю написано скупо, але промовисто:

"Чи заговорить, чи рукою поведе, чи піде по хаті - так усякому на душі мов сонечко світить".

Череванів хутір - ідеал Куліша натурального життя людини в повній гармонії з природою і совістю, у дотримуванні Божих заповідей (Б. Степанишин).

# data[].attributes.attachment_link.title
Характеристика головних персонажів "Чорної ради"

# data[].attributes.attachment_link.description
"Чорна рада" цікавий і багатогранний історичний роман Пантелеймона Куліша. На тлі історичної лінії з її багатими на перипетії подіями, автор змальовує і любовну лінію. А ще розповідає про життя народу і окремих сімей. Характеристика головних персонажів допоможе вам розкрити всю палітру образів, яку змальовує Куліш, і краще вникнути в проблематику твору.

# data[].attributes.headline
Крок 4. Перегляньте презентацію та виконайте завдання, зазначене на останньому слайді

# data[].attributes.subject
Крок 4. Перегляньте презентацію та виконайте завдання, зазначене на останньому слайді

# data[].attributes.headline
Крок 5. Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Крок 5. Домашнє завдання

# data[].attributes.headline
Крок 1. Ознайомтесь з життєписом письменниці Марко Вовчок

# data[].attributes.subject
Крок 1. Ознайомтесь з життєписом письменниці Марко Вовчок

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Марко́ Вовчо́к (при народженні - Марія Олександрівна Вілінська, у першому шлюбі - Маркович, в другому - Лобач-Жученко; , маєток Єкатерининське Єлецького повіту Орловської губернії, тепер Липецька область РФ - 28 липня ( 10 серпня) 1907, Нальчик, Росія) - українська письменниця, перекладачка, видавниця російського походження. Її твори мали антикріпацьке спрямування та описували історичне минуле України. В 1860-х здобула значної літературної слави в Україні після публікації в 1857 році українськомовної збірки "Народні оповідання". Збагатила українську літературу низкою нових жанрів, зокрема соціально-феміністичною повістю ( "Інститутка"). Повість "Маруся" в перекладі-адаптації французькою стала популярною в Західній Європі кінця XIX ст. Після скандалу щодо плагіату її перекладів російською в 1870-х майже припинила літературну кар'єру.

Одружена з українським етнографом Опанасом Марковичем та російським офіцером Михайлом Лобачем-Жученком, мати російського публіциста Богдана Марковича, троюрідна сестра російського літкритика Дмитра Писарєва, старша сестра російського письменника Дмитра Вілінського та тіткою українського дипломата Олександра Вілінського.

Донині різняться думки з приводу авторства українських творів Марка Вовчка. З середини XIX століття тривають дискусії щодо її magnum opus "Народні оповідання": значна частина літературознавців (зокрема, й редактор збірки Пантелеймон Куліш) вважає, що збірка була написана в співавторстві з Опанасом Марковичем.

Народилася року в маєтку Єкатерининське Єлецького повіту Орловської губернії у збіднілій російській дворянській сім'ї. Зростала в російськомовному середовищі. Підліткою у 1845 році виховувалася в приватному пансіоні в Харкові.. На формуванні поглядів позначилося тривале перебування в інтелігентних сім'ях російських родичів, зокрема батьків Д. І. Писарєва (пізніше - критика й близького друга).

В салоні Маріїної тітки К. П. Мардовіної в Орлі часто збиралися відомі письменники й фольклористи. Там у 16 років познайомилася з українським фольклористом і етнографом Опанасом Марковичем, засланим до Орла за участь у діяльності Кирило-Мефодіївського товариства. 1850 чи 1851 року одружилася з ним. Проживаючи з Марковичем у 1851- 1858 роках у Чернігові, Києві, та Немирові, глибоко вивчила життя, культуру та мову українського народу.

Збірка перших українськомовних творів Марка Вовчка, написаних у Немирові та надрукованих під назвою "Народні оповідання" (Санкт-Петербург, 1857), відразу стала надзвичайно популярною серед української інтелігенції. Попри те, що до першої збірки увійшло лише 11 невеликих творів (серед них оповідання "Сестра", "Козачка", "Чумак", "Одарка", "Сон", "Панська воля", "Викуп"), вона справила велике враження на літературно-громадську думку. У Немирові Вілінська почала писати соціальну повість "Інститутка", яка пізніше з'явилася у журналі "Основа" і яку вона завершила наступного року в Петербурзі.

У 1859 році Вілінська переїздить до Петербурга разом з Марковичем. У 1859 році у Москві друкується більшість її перших оповідань російською у збірці "Рассказы из народного русского быта" ( укр. Розповіді з народного російського побуту, 1859). У Петербурзі вона входить у коло українських письменників та культурних діячів, зокрема колишніх кирило-мефодіївських побратимів Маркевича Василя Білозерського, Миколи Костомарова, Пантелеймона Куліша та Тараса Шевченка. По-дружньому прийняла співвітчизницю і громада російських літераторів, зокрема Іван Тургенєв, Микола Некрасов, Олексій Плещеєв, Олексій Писемський, та Едвард Желіговський-Сова

У 1859 році їде з Марковичем за кордон.

Під час перебування в 1859- 1867 рр. у Франції, Німеччині, Швейцарії, Італії зустрічається з Дмитром Менделєєвим, Олександром Бородіним, Іваном Сєченовим. За сприяння Івана Тургенєва знайомиться з Жулем Верном, Олександром Герценом та Левом Толстим. Також Вілінська пише оповідання та казки французькою, друкуючи їх в паризькому "Журналі виховання й розваги" П.-Ж. Сталя (Етцеля).

За кордоном Вовчок зустрічалася з чеськими письменниками Йосифом Фрічем, Яном Нерудою та була близькою до кола польських літераторів і революційних емігрантів. Згодом брала участь у розповсюдженні в Росії революційних видань Герцена, організовувала для "Колокола" матеріали політично-викривального характеру.

У перші роки за кордоном закінчує оповідання "Ледащиця", "Пройдисвіт", пише оповідання "Два сини" (1861). У західний період Марко Вовчок як українська прозаїкиня розробляла жанри психологічної повісті ("Три долі") й оповідання ("Павло Чорнокрил", "Не до пари"), історичної повісті й оповідання для дітей ("Кармелюк", "Невільничка"), створила жанр соціально-побутової казки ("Дев'ять братів і десята сестриця Галя"). Частина цих творів увійшла до другої збірки "Народних оповідань" (Санкт-Петербург, 1862).

На матеріалі французької дійсності, пізнаної під час перебування у Парижі, Вілінська створила цикл художніх нарисів, об'єднаних назвами "Листи з Парижа" (журнал "Мета", Львів, червень-липень 1865) та "Витяги листів з Парижа" (газета "Санкт-Петербурзькі вісті", рос. Отрывки писем из Парижа, "Санкт-Петербургские ведомости", 1864- 1866).

Маркович повернувся з-за кордону сам і більше не бачився з дружиною й сином, хоча й посилав ще кілька років гроші для сім'ї.

Повернувшись до Петербурга у 1867 році, Вілінська почала писати повісті російською: "Жили да были три сестры" ( укр. Жили були три сестри), "Червонный король" ( укр. Чирвовий король), "Тюлевая баба" ( укр. Тюлівське бабище), "Глухой городок" ( укр. Глухе містечко). Зблизилася з видавцями журналу "Вітчизняні нотатки" ( рос. Отечественные записки) М. Некрасовим, М. Салтиковим-Щедріним, Г. Єлисеєвим, вела в цьому журналі рубрику закордонної літератури, публікувала оригінальні російськомовні твори й переклади російською європейських класиків з французької, англійської, німецької, польської .

У 1867-1872 роках Вілінська яскраво розкрилася як російська прозаїкиня. У журналі "Вітчизняні нотатки" надрукувала романи "Живая душа" ( укр. Жива душа), "Записки причетника" ( укр. Нотатки паламаря), "Сельская идиллия" ( укр. Сільська ідилія) тощо. Також в цей період переклала російською багато творів французької, англійської, німецької, польської літератур, зокрема, 15 романів Жюля Верна. Виступає Марко Вовчок і як критикиня (цикл "Мрачные картины", ( укр. Похмурі картини)), редакторка петербурзького журналу "Переклади кращих іноземних письменників" ( рос. Переводы лучших иностранных писателей, 1871-1872). До участі в журналі вона залучила багатьох жінок-перекладачок із провінції.

Після скандалу навколо авторства російських перекладів та краху в зв'язку з цим журналу "Переклади кращих іноземних письменників", Вовчок 1872 року виїжджає з Петербурга та оселяється в маєтку знайомих у Тверській губернії. Мешкаючи відтак у "провінції", продовжувала писати російською. Зокрема, у цей час з'явилися романи й повісті "Теплое гнездышко" ( укр. Тепле гніздечко, 1873), "В глуши" ( укр. У дичині, 1875), "Отдых в деревне" ( укр. Відпочинок у селі, 1876-1899) тощо.

1878 - одружується вдруге зі значно молодшим Михайлом Лобачем-Жученком і наступні 30 років мешкає в місцях служби чоловіка у різних місцевостях Російської імперії ( Ставрополь, Богуслав, Нальчик). Зокрема, у 1887- 1893 - у с. Хохітва (Київська губернія). Згодом оселилася з ним у російському місті Нальчик Терської області й прожила там до смерті.

Померла Марія Вілінська на 74 році життя 28 липня 1907 року.

Марко Вовчок збагатила українську літературу жанрами соціально-проблемного оповідання ( "Козачка", "Одарка", "Горпина", "Ледащиця", "Два сини"), баладного оповідання ("Чари", "Максим Гримач", "Данило Гурч"), соціальної повісті ("Інститутка"), психологічного оповідання й повісті ("Павло Чорнокрил", "Три долі"), соціальної казки ("Дев'ять братів і десята сестриця Галя"), художнього нарису ("Листи з Парижа"

Оповідання Марко Вовчок вийшли в 1857-1865 роках трьома томами (до появи окремого книжного видання, ці оповідання з'являлися в єдиному україномовному журналі Санкт-Петербугу того часу "Основа"). Видання першого тому збірки "Народні оповідання" побачило світ у 1857 році, й до першого тому увійшли 11 оповідань: Сестра, Козачка, Чумак, Одарка, Сон, Панська Воля (пізніша назва "Горпина"), Викуп, Свекруха, "Знай, Ляше!" (пізніша назва "Отець Андрій"), Максим Гримач, та Данило Гурч (пізніша назва "Козацька кров"). Це видання пізніше було передруковано у 1861 році; декілька назв оповідань змінили для оновленого видання 1861 року, зокрема оповідання "Панська Воля" у цьому виданні вийшло з назвою "Горпина", оповідання "Знай, Ляше!" - з назвою "Отець Андрій", а оповідання "Данило Гурч" - з назвою "Козацька кров". У 1862 році з'явився другий том збірки "Народні оповідання", до якого увійшли 5 оповідань: "Три долі", "Ледащиця", "Два сини", "Не до пари", та "Чари". У 1865 році з'явився третій том збірки "Народні оповідання", до якого увійшли 4 дитячі оповідання та повістей: "Девять братів та десята сестриця Галя", "Ведмідь", "Кармелюк", та "Невільничка".

Окрім 20 оповідань, що вийшли у книжному форматі трьома томами в 1857-1865 роках, лише у журнальному вигляді вийшли ще два оповідання Марка Вовчка: оповідання "Від себе не втечеш" (пізніша назва "Павло Чорнокрил"; Спб: журнал "Основа", Кн.1, 1862) та оповідання-казка "Чортова пригода" (початкова назва "Чортище"; написана ще в 1860-ті роки, однак вперше надрукована лише в 1902 році у газеті "Кіевская старина").

З творчістю Марка Вовчка зросла міжнародна роль української літератури. За свідченням Петка Тодорова, проза письменниці у 1860- 1870-х рр. мала вирішальний вплив на розвиток болгарської белетристики. Твори Марка Вовчка за її життя, починаючи з 1859, з'являлися в чеських, болгарських, польських, сербських, словенських перекладах, виходили у Франції, Англії, Німеччині, Італії й інших європейських країнах.

Повість "Маруся" ще за життя Марка Вовчка здобула широку славу за кордоном, адже цю повість, у переробленні П.-Ж. Сталем (псевдонім П'єра-Жуля Етцеля) 1873 року, переклали кількома європейськими мовами й вона стала улюбленою дитячою книжкою у Франції: її відзначено премією Французької академії, міністерство освіти Франції рекомендувало її для шкільних бібліотек.

Питання, якою мовою було написано "Марусю" в оригіналі, залишається відкритим. За однією версією, в оригіналі повість "Маруся" написана Вовчком в 1860-х роках українською мовою, але оскільки у той час друкувати українською мовою в Україні (як частині Російської імперії) було заборонено через появу Валуєвського циркуляра у 1863 році, то повість українською так ніколи і не надрукували, а оригінал було втрачено. За іншою версією, повість була початково написана російською, а підзаголовок "переклад з малоросійської" було додано Вілінською, аби надрукувати повість в журналі перекладної літератури та, ймовірно, обійти можливі цензурні складнощі; українська ж версія повісті в такому разі є пізнішим частковим автоперекладом самої Марко Вовчок з російської. Теперішні україномовні версії "Марусі" - це переклади з російського видання 1871 року.

Вперше повість надруковано у російському варіанті в 1871 році у журналі "Переклади кращих закордонних письменників" ("Переводы лучших иностранных писателей") та роком пізніше вже окремою книгою під заголовком "Марко Вовчок. Маруся. Переклад з української з малюнками Клодта та Башилова" ("Марко Вовчок. Маруся. Перевод с малороссийского с рисунками Клодта и Башилова"). З цієї версії її українською вперше переклав К. Подолинський., другий переклад назад на українську здійснив відомий український літературознавець Василь Доманицький. З української версії самої Марко Вовчок зберігся VI (отриманий Олександром Дорошкевичем у подарунок від друга чоловіка авторки М. Д. Лобач-Жученка у 1927 році й частково надрукований у 1943 році у його докторській дисертації "Українська проза Марка Вовчка") та V розділи (цей розділ в українському оригіналі згадував Василь Доманицький у XLI томі Літературно-Наукового Вісника за 1908 рік присвяченому пам'яті Марко Вовчок).

Марко Вовчок збагатила російську літературу оповіданнями "Надежда" ( укр. Надія), "Маша" ( укр. Марічка), "Катерина" ( укр. Катерина), "Саша" ( укр. Сашко), "Купеческая дочка" ( укр. Купеча доня), "Игрушечка" ( укр. Цяцька), які увійшли до збірки "Рассказы из народного русского быта" ( укр. Розповіді з російського народного побуту, 1859). Також Вовчок проявила себе і як майстер великих прозових жанрів, виступивши в ролі автора проблемних романів і повістей: "Червонный король" ( укр. Чирвовий король, 1860), "Тюлевая баба" ( укр. Тюлівське бабисько, 1861), "Жили да были три сестры" ( укр. Жили були три сестри), пізніша назва - "Три сестры" ( укр. Три сестри, 1861), "Глухой городок" ( укр. Глухе містечко, 1862), "Живая душа" ( укр. Жива душа, 1868), "Записки причетника" ( укр. Нотатки паламаря, 1869-1870), "Теплое гнездышко" ( укр. Тепле гніздечко, 1873), "В глуши" ( укр. У дичині, 1875), "Отдых в деревне" ( укр. Відпочинок у селі, 1876-1899).

Перше видання I тому "Народні оповідання" Марка Вовчка видане Пантелеймоном Кулішем (Спб: Издавъ П. А. Кулішъ [Типографія П. А. Куліша], кінець 1857) До збірки увійшли 11 творів: Сестра, Козачка, Чумак, Одарка, Сон, Панська Воля (пізніша назва "Горпина"), Викуп, Свекруха, "Знай, Ляше!" (пізніша назва "Отець Андрій"), Максим Гримач, Данило Гурч (пізніша назва "Козацька кров"). (pdf (Ukrainica))
(2-га редакція першого видання видане Миколою Тібленом зі словником українсько-російсько-польським): "Повістки (народні оповідання) Марка Вовчка" (Спб: Типографія Николая Тиблена и Комп., 1861). До збірки увійшли 11 творів: Сестра, Козачка, Чумак, Одарка, Сон, Панська Воля (пізніша назва "Горпина"), Викуп, Свекруха, "Знай, Ляше!" (пізніша назва "Отець Андрій"), Максим Гримач, Данило Гурч (пізніша назва "Козацька кров") (pdf (Ukrainica)) (pdf (Google Books))

Перше видання II тому "Народні оповідання" Марка Вовчка" видане Пантелеймоном Кулішем (Спб: Издавъ П. А. Кулішъ [коштомъ П. А. Лобка], 1862). До збірки увійшли: "Два сини", "Не до пари", "Ледащиця", "Чари" "Три долі" (pdf (Google Books))

Перше видання III тому "Оповідання" Марка Вовчка" видане Пантелеймоном Кулішем (Спб: Изд. Яковлева; [Друк. П. А. Куліша], 1865). До збірки увійшли: "Кармелюк", "Невільничка", "Дев'ять братів та десята сестриця Галя", "Ведмідь" (пізніша назва "Сестричка Мелася"). (pdf (Ukrainica)) (pdf (Google Books))

Окремо надруковані повісті та оповідання

Повість "Інститутка" (початкова назва "Панночка"; Спб: журнал "Основа" No.3, 1862)

Оповідання "Від себе не втечеш" (пізніша назва "Павло Чорнокрил"; Спб: журнал "Основа", No.1, 1862)

"Викуп". Оповідання Марка Вовчка, Спб, 1862

Оповідання-казка "Чортова пригода" (початкова назва "Чортище"; написана ще в 1860-ті роки, вперше надрукована 1902 року у газеті "Кіевская старина").

Повість "Гайдамаки" (написана ще в 1860-ті роки, незавершена версія знайдена у рукописах посмертно й вперше надрукована посмертно у 1908 році у львівському часописі "ЛНВ", 1908).

Повість "Дяк", (написана ще в 1860-ті роки, незавершена версія знайдена у рукописах посмертно й вперше надрукована посмертно у 1908 році у львівському часописі "ЛНВ", 1908)

Казка-оповідання "Як Хапко солоду відрікся" (написана ще в 1860-ті роки, незавершена версія знайдена у рукописах посмертно й вперше надрукована посмертно у 1908 році у львівському часописі "ЛНВ", 1908)

Втрачені або частково втрачені україномовні версії

Повість "Маруся" (збереглися лише 5 та 6 розділи україномовної версії; решта твору втрачено й існує лише як переклад українською з російської)

Повість "Пройдисвіт" (написана у 1859-1861 роках; українською існує 1 розділ (у часописі "Вечорниці") та 8-16 розділів (знайдено рукописи посмертно й надруковано у книзі "Марко Вовчок. Посмертні оповідання"); решту твору втрачено і розділи 2-7 існують лише як переклад українською з російської)

російськомовний першодрук під назвою Пройди-свѣтъ: "Русское слово". 1862, кн. 5. С.: 1-7 (1 розділ); Сочинения Марка Вовчка: Т.1: Рассказы изъ украинскаго народнаго быта. 1867 (2-16 розділи);

україномовні публікації Марко Вовчок: Львів: журнал "Вечерниці" № 10, 1863 (1 розділ); Київ: Друкарня 1-ї Київської Друкарської Спілки. 1919 (1 та 8-16 розділи)). Перший розділ з'явився у у часописі "Вечерниці" у 1863 році. Решта розділів ймовірного автоперекладу "Вечерниць" за життя Вілінської не друкувались, а посмертно були знайдені та оприлюднені рукописи ймовірного автоперекладу лише 8-16 розділів (у книзі "Марко Вовчок. Посмертні оповідання", Київ, 1919); Див. більше: ЛНВ, Том 7, Випуски 7-9. стор. 18

україномовний переклад: У 1904 році повість з'явилася в українському у перекладі Василя Доманицького у III томі збірки "Народні оповідання" (Белєтристична бібліотека. Ч. 66).

Втрачені або частково втрачені твори

Оповідання "Левко", "Їжак", "Праведний суд", "Ольга Ситниченко", "Весною" (знайдені рукописи уривків цих оповідань посмертно надруковано у 7 томі, книзі 2 збірки Творів Марка Вовчка у 7 томах (Київ: Наукова думка, 1965).

Етнографічно-фольклорні збірки пісень

Двісти украінських пісень. Співи і слова зібрав: Марко Вовчок; У ноти завів Эдуард Мердке. Лейпциг; Винтертур: Власность и виданне Ритер Бидерманна. 1866. 56 стор.

Переклади російською

Автопереклад російською самого Марка Вовчка 9 з 11 оповідань з першого тому "Народних оповідань" вперше надруковано у московському часописі Російський вісник (рос. Русский вестник) у липні-серпні 1858 та у лютому 1859 років.

Переклад російською всіх 11 оповідань із першого тому Народних оповідань під назвою Українські народні оповідання Марка Вочка (рос. Украинские народные рассказы Марка Вовчка) вперше надруковано окремою книжкою у 1859 році (СПб.: Изд. Д. Е. кожанчикова, 1859). Переклад підписаний Іваном Тургенєвим, хоча справжнім перекладачем цього видання найімовірніше був Панько Куліш

Переклад російською повісті Інститутка під назвою "Институтка" вперше надруковано у 1860 році в журналі Вітчизняні нотатки (рос. Отечественные записки) у російському перекладі підписаному Іваном Тургенєвим, хоча справжнім перекладачем цього видання скоріше за все був Пантелеймон Куліш

Переклад російською 2 з 5 оповідань з другого тому Народних оповідань (Ледащиця, Три долі) вперше надруковано окремою книжкою у збірці під назвою Нові повісті та оповідання Марка Вовчка. (рос. Новыя повѣсти и рассказы Марка Вовчка) у 1861 році (СПб: Д. Е. Кожанчиков, 1861). Переклад не підписаний, але найімовірніше це автопереклад самого Марка Вочка/Опанаса Марковича.

Переклад російською всіх 4 оповідань з третього тому Народних оповідань ("Девять братів та десята сестриця Галя", "Ведмідь", "Кармелюк", та "Невільничка") вперше надруковано окремою книжкою у збірці під назвою Казки Марка Вовчка (рос. Сказки Марка Вовчка у 1864 році (СПб: Изд. В. Яковлева, 1864).

Переклад російською решти 3 з 5 оповідань з другого тому Народних оповідань (Два сини, Не до пари, Чари) та оповідання з журналу Основа Від себе не втечеш (пізніша назва Павло Чорнокрил) вперше надруковано у першому томі 4-томної збірки під назвою Оповідання Марка Вовчка (рос. Сочинения Марка Вовчка у 1867 році (СПб: Изд. И. Папина, 1867). Переклад підписаний як автопереклад самого Марка Вочка/Опанаса Марковича.

Переклад російською оповідання-казки Чортова пригода (початкова назва Чортище; оповідання написаного ще в 1860-ті роки, але вперше надрукованого вже посмертно у 1902 році у газеті Кіевская старина) вперше надруковано у 1902 році у московському тижневику "Народное благо" (NoNo 47, 48) підназвою "Чертова напасть". Переклад підписаний як автопереклад самого Марка Вочка/Опанаса Марковича.

В оригіналі російською

Збірка російською мовою "Рассказы из русского народного быта" (укр. Розповіді з російського народного побуту, Москва, 1859).

Оповідання "Лемеривна" (укр. Лимерівна) початкова назва "Бондаровна" (укр. Бондарівна) написане за мотивами балади Панаса Мирного з однойменною назвою, але яке своєю сюжетною будовою, ідейно-художнім змістом значно відрізнялася від п'єси останнього. Уперше надруковано російською у 1863 у журналі "Библиотека для чтения" (укр. Бібліотека для прочитання) у листопаді 1863 році. За життя письменниці, оповідання передрукувалося у 1867 році у I томі збірки "Сочинения Марка Вовчка" (укр. "Оповідання Марко Вочка", Спб: вид. І. Папіна) та у 1896 році у I томі збірки "Полное собрание сочинений" (укр. "Повне зібрання творів", Саратов: Изданіе книжнаго магазина "Саратовскага Дневника" (типографія Штерцерь и Ко.)). У 1904 році оповідання з'явилося в українському перекладі Василя Доманицького у III томі збірки "Народні оповідання" (Белєтристична бібліотека. Ч. 66).

Повісті та оповідання "Тюлевая баба" (укр. Тюлівське бабисько; україномовний переклад Василя Доманицького під назвою Тюлева баба з'явився у 1904 році у III томі збірки "Народні оповідання" (Белєтристична бібліотека. Ч. 66)), "Глухой городок" (укр. Глухий городок; україномовний переклад Василя Доманицького з'явився у 1904 році у III томі збірки "Народні оповідання" (Белєтристична бібліотека. Ч. 66)), "Маруся" (укр. Марічка; україномовний переклад К. Подолинськго (невідомого року) та Василя Доманицького (1904 року; надруковано у III томі збірки "Народні оповідання" (Белєтристична бібліотека. Ч. 66)) тощо.

Близько ста перекладів російською, зокрема російські переклади 16 книг Жуля Верна. Авторство більшості перекладів авторки російською оскаржується літературними критиками, детальніше див. розділ "Скандали".

Перелік французькомовних Марії Вілінської дається за 6 томом семитомного зібрання творів Марка Вовчка виданого у 1964-1965 роках у київському видавництві "Наукова думка"., Однак, навіть твори, які подаються тут як "власні оповідання французькою" та "власні переклади власних творів французькою" найімовірніше були зроблені у співавторстві з П'єром-Жулем Етцелем (псевдо P.-J. Stahl), а деякі французькомовні твори, авторство яких російські літературознавці приписують Вілінській, як от оповідання "Cerf-Agile: Histoire D'Un Petit Sauvage" (укр. "Прудкий олень: оповідання про маленького дикуна", 1876) чи "La petite soeur. Souvenir D'un Voyage En Diligence" (укр. "Маленька сестричка. Спомини про подорож каретою", 1870) насправді взагалі є творами лише П'єр-Жуль Етцелеля (псевдо P.-J. Stahl).

Власні оповідання французькою

Оповідання "Dure-Epine et Bonne-Rose" (укр. "Зла колючка і добра троянда", 1866-1867). Це оповідання написано й вперше надруковано у парижському журналі "Magazin d'éducation et de récréation" (укр. "Журнал виховання і розваги") у 1867 році.

Власні (авто)переклади власних творів французькою

Переклад повісті "Лихой человек" (укр. Лиха людина) під назвою "Un amour fatal" (укр. Фатальне кохання) - цей переклад вперше надруковано 1870 року у парижському журналі "Revue contemporaine" (укр. "?"))

Переклад повісті "Записки причетника" (укр. Нотатки паламаря) під назвою "Popes et popesses"" (укр. "Татки й матки").) - цей переклад вперше надруковано 1870 року у парижському журналі "Le Temps" (укр. "?"))

переклад повісті "Совершенная курица" під назвою "Fingal et Poulette" (укр. "Фінгал та курочка") - цей переклад вперше надруковано у 1906 році окремою книжкою у виданні Оллендоффа

Оповідання французькою у спів-авторстві з П'єром-Жулем Етцелем (псевдо P.-J. Stahl)

Повість "Le chemin glissant" (укр. "Слизький шлях", 1871) - цей твір написано у спів-авторстві з П'єром-Жулем Етцелем (псевдо P.-J. Stahl). Цей твір вперше надруковано у 1871 році у парижському журналі "Magazin d'éducation et de récréation" (укр. "Журнал виховання і розваги"))

Оповідання "L'ours de Sibérie et mademoiselle Qatre-Epingles" (укр. "Сибірський ведмідь та пані Кватре-Епінґле", 1869) - цей твір написано у спів-авторстві з П'єром-Жулем Етцелем (псевдо P.-J. Stahl). Цей твір вперше надруковано у 1869 році окремою книжкою у серії видань Bibliotheque d'education el de recration. Collection Hetzel (укр. "Бібліотека освіти та відпочинку. Колекція Етцеля"

Переклади французькою власних творів у співавторстві з П'єром-Жулем Етцелем (псевдо P.-J. Stahl)

Французький переклад оповідання-казки "Ведмідь" під назвою "Melassia" та французький переклад повісті-казки "Маруся" під назвою "Marussia" у спів-авторстві з П'єром-Жулем Етцелем (псевдо P.-J. Stahl). Французькомовна Marussia підписана як оригінальний твір П'єр-Жуль Етцеля "за сюжетом Марка Вовчка". Ці переклади вперше надруковано у парижському журналі "Magazin d'éducation et de récréation" (укр. "Журнал виховання і розваги"))

Спрощений та скорочений французький переклад оповідання-казки "Королевна Я" (укр. "Королева я") під назвою "Mademoiselle Moi" (укр. "Панянка я", 1868-1869) у спів-авторстві з П'єром-Жулем Етцелем (псевдо P.-J. Stahl). Цей спрощений переклад вперше надруковано у 1868-1869 роках у парижському журналі "Magazin d'éducation et de récréation" (укр. "Журнал виховання і розваги"))

Французький переклад невідомого оповідання-казки під назвою "Le voyage en glaçon" (укр. "Мандрівка на крижні", 1868-1869), У журналі після підпису "Marko Wovzok" зазначено: "Imité du russe par P.J. Stahl" ("з російської переклав П.-Ж. Сталь"), проте невідомо з якого саме російськомовного твору Вілінської зроблений цей переклад. Цей переклад вперше надруковано у 1868-1869 роках у парижському журналі "Magazin d'éducation et de récréation" (укр. "Журнал виховання і розваги"))

Перший переклад повісті Маруся українською здійснив К. Подолинський. Другий переклад українською здійснив та вперше видав у 1904 році відомий український літературознавець Василь Доманицький.

Марко Вовчок. Промітний Чміль. Пер з рос.: Микола Гладкий // Твори Марка Вовчка в 3 томах: Т. 3. Пер з рос.: Василь Доманицький, Микола Гладкий та ін.; за ред., з вступ. ст і прим. Олександра Дорошкевича. Хаків: Держвидав України. 1927. 356 стор.: ?-? (Бібліотека українських класиків)
(передрук) Марко Вовчок. Промітний Чміль. Пер з рос.: Микола Гладкий. // Твори Марка Вовчка в 3 томах: Т. 3. Пер з рос.: Василь Доманицький, Микола Гладкий та ін.; за ред., з вступ. ст і прим. Олександра Дорошкевича. Хаків: ЛіМ; Інститут Тараса Шевченка. 1932. 248 стор.: ?-? (2-ге вид.)

Найвищого мистецького рівня досягла Марко Вовчок у зображенні трагічної долі української жінки-кріпачки, яка в тогочасному суспільстві була найбільш гнобленою, приниженою й безправною істотою. Цей образ посідає центральне місце в "Народних оповіданнях". Основною тематикою творчості Вовчок є трагізм життя селянства за часів кріпаччини.

Авторство україномовних творів Марка Вовчка понині дискутується. Велика частина епістолярної спадщини Марії Вілінської та оригінальні рукописи україномовних творів з "Народних оповідань" майже не збереглися, зокрема через те, що після смерті Вілінської її архів суттєво почистили другий чоловік Михайло Лобач-Жученко та син від першого шлюбу Богдан Маркович.

Три основних теорії щодо авторства україномовних творів Марка Вовчка:

1. авторкою головно була Марія Вілінська, а роль Опанаса Марковича була маргінальна

2. автором головно був Опанас Маркович, а роль Марії Вілінської була маргінальна

3. Вілінська та Маркович були приблизно порівну співавторами.

Питання щодо справжності авторства україномовних творів Марка Вовчка почали з'являтися ще у 1860-их за життя Марії Вілінської та Опанаса Марковича, коли українські колеги-письменники почали підносити це питання. Не допомагало розсіяти підозри сучасників і те що, за словами одного з біографів Марковича Олександра Лазаревського, на всі запитання письменників-колег до Марковича про те, " як то вийшло, що його дружина - за походженням росіянка, яка української мови до знайомства з ним не знала - спромоглася у такий короткий термін вивчити українську мову та написати такі гарні твори?", Маркович завжди загадково відповідав, що " мовляв, талант ".

Серед прибічників тези про співавторство Вілінської та Марковича був зокрема і редактор її magnum opus "Народні оповідання" Пантелеймон Куліш, який стверджував, що "ті оповідання писали вдвох Марія й Опанас", а також Омелян Огоновський, Дмитро Дорошенко тощо.

Серед прибічників тези про головне авторство Марковича була, зокрема, Марія Грінченко, яка стверджувала, що його слід визнати головним автором збірки, а Марію Вілінську - лише співробітницею свого чоловіка а також Олена Пчілка (яка, на додачу до Марковича, вважала Куліша як редактора-співавтора), Іван Стешенко тощо.

Серед аргументів прибічників теорії про головне авторство чи про співавторство Марковича в україномовних творів Марка Вовчка, наступні три-чотири є основними

По-перше, особисті свідчення Куліша про те, що Марія й Омелян Марковичі писали "Народні оповідання" разом. Свідчення Куліша як редактора збірки та близького знайомого родини Марковичів, приймала на віру більшість тогочасної української інтелігенції, і лише Іван Франко 1902 року першим поставив їх під сумнів, заявивши, що роль чоловіка в написанні творів Марко Вовчок "вимагає основної перевірки".

По-друге, рідна мова Вовчок була російською, українську вона вивчила лише у зрілому віці. Так, Олена Пчілка у одному з своїх листів, адресованих Огоновському, зокрема, зазначила:

"Бо справді, яке-то колись було неславне для української мови й літератури переконання, що нібито якась перша-ліпша кацапка, зроду не чувши української мови, ледве захотіла, у два дні перейняла мову зо всіма найтонкішими її властивостями й почала писати по-українськи, та ще як - краще всіх українських повістярів."[13]

Цей сумнів підтверджувало те, що зі своїми сучасниками українськими письменниками Вілінська не спілкувалася українською, а лише російською, в єдине що українські сучасники могли почути від Вілінської українською, було виконання українських народних пісень. Так, у своєму некролозі 1908 року Ганна Барвінок писала, що "з розмови [Вілінської] не видно було, щоб вона [українською] мовою володіла. Усе розмовляла не по нашому. А як [українську] пісеньку співала, то вимовляла добре". Крім цього, цей сумнів також підтверджувало й те, що Вовчок дуже раптово перестала писати українською наприкінці 1860-х, відразу після розлученням з Марковичем, та не написала жодного українського твору в наступні 40 років. Так, Сергій Єфремов у своєму некрологу Вовчку згадує слова Омеляна Огоновського, які той написав невдовзі після смерті Опанаса Марковича:

"Коли вмер Опанас Маркович у 1867 році то й Марія вмерла для літератури української."

По-третє, всі твори Марка Вовчка російською були набагато слабшими за українські твори, що наштовхує на думку про різне авторство українських та російських творів Марка Вовчка. Так, Іван Франко у своєму некрологу під назвою " Марія Маркович (Марко Вовчок). Посмертна згадка " зазначив

Ще одна різниця заходить між її українськими і російськими творами. Хто читав українського Марка Вовчка, той хоч би який запеклий теоретик, напевно стоятиме під впливом чару й розкішності його чудової мови. В московських творах Марка Вовчка, на дивне диво, зовсім навпаки: мова ординарна, безбарвна, неорганічна мішанина людової великоруської з мовою канцелярії та школи, густо підсипана українізмами, українськими поговірками та піснями. Так і чуєш, читаючи ті оповідання, що вони неначе переклади з якоїсь іншої мови, рідної і натуральної мови авторки. Тут у неї і горрендні партиципіальні конструкції, яких ніколи не побачите в її українських писаннях, і безбарвні та шаблонові розмови панів, а навіть розмови властивих її героїнь, кріпачок, не мають того блиску і колоритності, що в українських оповіданнях.

Схожої думки до Франка був і Іван Стешенко, який у своїй праці 1908 року "Марко Вовчок і його українські твори" говорив, що:

проти авторства повного свідчить факт ріжної художньої гідности російських (слабих) і українських (гарних) творів.[73]

По-четверте, стверджувалося, що Марія Вілінська не знала українського народного життя, а тому національному колориту "Народних оповідань" має завдячувати чоловікові, знаному етнографу. Зокрема, Марія Грінченко запевняла, що:

"слушне припущення, що Маркович, який виріс серед малоросійського народу, вивчав його, глибоко заглядав у його душу, брав дуже велику участь у написанні „Оповідань""

Оригінальний текст (рос.)

основательно предположеніе, что Марковичъ, выросшій среди малорусскаго народа, изучавшый его, глубоко засматривавшій въ его душу, принималъ очень большое участіе въ писаніи „Оповідань"

Після смерті письменниці визнання здобула праця Василя Доманицького 1908 року "Марія Олександрівна Маркович - авторка "Народніх оповідань" (на основі нових матеріялів)", яка майже зняла сумніви щодо належності "Народних оповідань" її перу і на довгі роки основною стала версія про те, що саме Марія Вілінська була авторкою україномовних творів Марка Вовчка, а авторство чи співавторство Опанаса Марковича заперечувалося. Основними аргументами праці Доманицького були:

1. Марія Вілінська мала хист до вивчення мов, і до 1857 року вже добре володіла українською. Дослідивши листи Вілінської та Маркевича, Доманицький доводить, що саме листи Марії, а не Опанаса, близькі до мови збірки: "для тих, кого досі брав сумнів, або схилявся до того, що автором „Оповідань" (щодо мови) був Опанас Васильович, я пораджу прочитати поруч з листами Марії Олександрівни листи Опанаса Васильовича - тяжкі, многоглаголеві і сухі, без того ніжного чуття, що проймає кожен рядок писань Марка Вовчка, чи то воно буде оповідання, чи листи (поки що вони не видруковані)";

2. Марко Вовчок не була чистою росіянкою, маючи також польське та литвинське коріння по матері, а її батько був "уродженець західних губерній" [Російської імперії]. Крім того, вона навчалася в приватному пансіоні в Харкові, тож українська мова не була для неї чужою. Доманицький вважає близьким до істини припущення Франка, що "вона походила з української чи, може, з польсько-української сім'ї, по яку не знаємо нічого ближче. Правдоподібно, й знання української мови вона винесла з рідного дому";

3. Вілінська українізувалася і під впливом Маркевича, і сама: в гуртку українців у Чернігові, і кумуючи в простих людей у Києві, і особливо в Немирові завдяки вчителю І. П. Дорошенку. Українська була мовою спілкування в родині, нею почав говорити й син Богдан. Доманицький робить висновок, що Марко Вовчок добре знала українську мову та історію.

4. Зрештою, і після смерті чоловіка письменниця добре спілкувалася українською, що, зокрема, підтвердив і Франко: "Появивши ся 1902 р. в редакції „Кіевской Старины" вона просто здивувала співробітників сього журнала красою й чистотою своєї української мови".

Після виходу цієї праці, зокрема й з огляду на значний авторитет Доманицького як текстолога й шевченкознавця, до з 1900 по 1990-ті роки до питання в наукових колах не поверталися, оскільки ця праця, за словами Сергія Єфремова, майже зняла сумніви щодо належності "Народних оповідань" перу Марії Вілінської.

Однак у 1990 році Юрій Бойко повернувся до цього питання та ставить під сумнів тези Доманицького про одноосібне авторство Марії Вілінської, подаючи приклади чому висновки Доманицького були невірними, й надаючи аргументи, що україномовні твори Марка Вовчка були ймовірно написані у співавторстві Марковича та Вілінської, та повторюючи тезу Івана Стешенка з його праці 1908 року, про те що сама Вілінська не могла написати твори з таким знанням української мови та культури та схиляючись до думки що Вілінській належали лише фабули::

"Я припускаю, що теми оповідань, розвиток мотивів у них, належав письменниці, вона могла творити якусь схему твору, завжди нескладну, а мовне розгорнення наміченого давав її чоловік, який її безмежно любив, сам був, як ми вже бачили, надзвичайно скромний, а дружину хотів увінчати славою."

24 травня 1870 Марія Вілінська підписала контракт з петербурзьким видавцем Семеном Звонарьовим про укладання нею та редагування ілюстрованого місячника "Переводы лучших иностранных писателей". За цю роботу щороку мала отримувати 2 тис. руб. сріблом. Крім того, за кожен переклад для цього видання обіцяли 25 руб. на друкований аркуш. Вілінська погодилася, щоб виплатити борги з перебування в Парижі.

Письменниця всього не встигала, тому найняла перекладачок - дівчат із провінції, яким платила по 10 руб. за друкований аркуш перекладу. Перекладені ними твори підписувала своїм прізвищем, справжні авторки претензій не висували.

Перші номери місячника розійшлися вдало. Але письменниця казала перекладачкам, що продажі йдуть погано, тож поки вона може виплатити кожній лише половину гонорару. Решту обіцяла віддати пізніше, чого не зробила. Одна з перекладачок, Катерина Керстен, почала вимагати законну платню. Не отримавши нічого й відчуваючи фінансову скруту, Керстен узяла на переклад кілька казок Андерсена і подала Вовчок переклади, зроблені та видані кілька років тому Марією Трубниковою й Надією Стасовою. Вовчок не читала рукописи, підписала і віддала у друк. Коли місячник вийшов, Керстен надіслала примірники Трубніковій і Стасовій. Ті спочатку вирішили не псувати репутацію літераторки. Та за кілька місяців знову з'явилися їхні переклади казок під прізвищем Вовчок. Після цього брат однієї з перекладачок критик і публіцист Володимир Стасов, опублікував у газеті "Санкт-Петербургские ведомости" статтю "Щось дуже негарне", в якій і звинуватив Вовчок у плагіаті.

Третейський суд із 19 літераторів визнав Вовчок винною. Зізнатися, що переклад украла не вона, письменниця не могла, адже ніхто не знав про найманих перекладачок. Після цього випадку переїхала у глибоку провінцію - в маєток знайомих на хуторі Долинський поблизу м. Нальчик тодішньої Терської губернії.

4 серпня 1978 року в російському місті Нальчик Кабардино-Балкарського краю відкрито пам'ятник Марії Вілінській. Автор скульптури - український скульптор Василь Фещенко. Будинок у Нальчику, де письменниця жила в останні роки життя було перетворено у музей після смерті Марко Вовчок у 1907 році..

У літературі з'явилося кілька художньо-біографічних книг про життя Марії Вілінської.

У 1930 році Віктор Домонтович зробив спробу написати художньо-біографічний роман "Мовчуще божество" (у 1930 році Домонтович видав у No. а (1-му номері) альманаху "Авангард-Альманах" лише коротку версію роману під назвою Марко Вовчок. "Мовчуще божество", але так і не зміг завершити й видати цей роман повністю за життя, й твір у незавершеній формі було вперше видано у книжному форматі вже посмертно у Нью-Йорку в 1988-1989 роках у тритомнику "Проза у трьох томах", Ню-Йорк: Сучасність, серія "Бібліотека Прологу і Сучасності").

У 1973 році Оксана Іваненко написала й видала художньо-біографічний роман "Марія", який широко перевидавали в радянській Україні (1973, Київ: "Радянський письменник"; 1977, Київ: Дніпро; 1986, Київ: Дніпро; 1988, Київ: Радянська школа; рос. переклад Арсена Островского: 1985, Москва: Советский писатель).

У 2015 році Ірен Роздобудько у новелі "Немов магніт" (збірка новел "Зроби це ніжно" . Нора-Друк, 2015, ISBN 978-966-8659-51-5, 978-617-688-009-7) представила белетристичну біографію Марка Вовчка.

Документальний фільм "Мовчазне божество" (2006). Фільм входить до збірки "Українські літератори ХІХ ст." серіалу "Гра долі" студії "Віател". Хронометраж фільму 14 хв. 4 сек. Режисер Василь Вітер. Автор Юлія Шпачинська. Ведуча Наталка Сопіт. Текст читає Тарас Денисенко.

Життю й творчості письменниці присвячено короткометражний телевізійний документальний фільм "Марко Вовчок. Таємнича зірка" (2014).

В українських державних установах, на державному рівні у 2007 році відзначали 100 років з дня смерті Марка Вовчка.

Літературний конкурс "Богуславська мініатюра". Організатори - садиба зеленого туризму Готель "Два коти", Музей історії Богуславщини, літературна спільнота "Екзистенц_і_я". Проводиться з 2020 року. Перший конкурс був присвячений 135-річчю переїзду Марко Вовчок до Богуслава. Конкурс проводиться щорічно. Сторінка конкурс у Фейсбук.

Вулиці імені Марка Вовчка мають міста Київ, Львів, Рівне, Дніпро, Суми, Нальчик.[джерело? ]

За деякими даними, родина Вілінських була українсько-польського походження, див. джерела ЕІУ та ЕСУ, хоча у праці Василя Бойка згадується, що сама Вілінська в одній зі статей називала своє походження російсько-польсько-литовським, оскільки мала бабцю "по матері - полькою та литвинкою", а діда "по матері - уродженцем Московської губернії"

1. Bibliothèque nationale de France Ідентифікатор BNF: платформа відкритих даних - 2011.

2. Засенко О. Є. Вовчок Марко (справжнє ім'я - Вілінська Марія Олександрівна) [Архівовано 10 травня 2021 у Wayback Machine.] // Українська літературна енциклопедія. - К., 1988-1995. - Т. [в 3 т.] - 536 стор. + 576 стор. + 496 стор. с.

3. О. Є. Засенко. Вовчок Марко (справжнє ім'я - Вілінська Марія Олександрівна) // Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. - 2-ге вид. - К. : Головна редакція УРЕ, 1974-1985.

4. ↑ Василь Бойко. Біоґрафичні відомости про Марка Вовчка і питання про авторство [Архівовано 9 липня 2018 у Wayback Machine.] // Василь Бойко. Марко Вовчок: історично-літературинй начерк (з біографією письменниці і покажчиком літератури). Київ: "Друкарь". 1918. 240 стор.: с. 10-81 (Згодом у 1923 році передруковано в лейпціґському виданні "Українська накладня")

5. ↑ Юрій Бойко. Хто написав "Народні оповідання" Марка Вовчка? [Архівовано 20 листопада 2020 у Wayback Machine.] // Юрій Бойко. Вибране у 4 томах ((Ausgewählte Schriften) im 4 Bänden): T. IV. Heidelberg: Carl Winter - Universitatsverlag. 1990. 328 стор.: C. 229-255.

6. Т. І. Катаргіна. Вовчок Марко [Архівовано 3 червня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2003. - Т. 1 : А - В. - С. 590. - 688 с. : іл. - ISBN 966-00-0734-5.

7. Федченко П. М. Вовчок Марко [Архівовано 3 червня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ. - К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2001-2020. - ISBN 944-02-3354-X.

8. Н. Левчик. Самоозначення у мистецькому слові: етапи творчого шляху Марка Вовчка // Науковий вісник Ужгородського університету. Серія: Філологія. Соціальні комунікації. - 2012. - Вип. 27. - С. 97-101.

9. "Зовні - проста баба... А чоловіки сходять по ній з розуму" // Молодий Буковельник. -2006. - 12 серп.

10. ↑ Помилка цитування: Некоректний тег Перекладацька діяльність Марка Вовчка в контексті українсько- російських літературних взаємин (до 100 річчя з дня смерті письменниці) [Архівовано 26 серпня 2018 у Wayback Machine.] - Тамара Гаупт, Українознавчі студії № 8-9 2007-2008, стор. 203-204 <ref>; назва "avtopereklady" визначена кілька разів з різним вмістом

11. Ксеня Кебузинська. Українська Жанна Д'Арк: адаптація "Марусі" П. Ж. Етцелем // Три долі. Марко Вовчок в українській, російській та французькій літературі. Київ: Факт, 2002. С. 201-221. (передрук: Ксеня Кебузинська. Українська Жанна д'Арк: адаптація "Марусі" П.-Ж. Етцелем. Виднокола. No 2 (за 2002 рік))

12. В. Доманицький. Марія Олександрівна Маркович - авторка "Народніх оповідань" (на основі нових матеріялів) // Київ-Львів: Літературно-Науковий Вісник. Січень-Березень 1908. Річник XI Том XLI. С. 48-75

13. Азбуковник [Архівовано 30 вересня 2020 у Wayback Machine.]. Енциклопедія Української Літератури. Том 2. Редактор: Богдан Романенчук, PhD. Філадельфія: "Київ". 1973. стор. 538: 228-238

14. Помилка цитування: Неправильний виклик тегу <ref>: для виносок під назвою Hoshovshkyi не вказано текст

15. Василь Бойко. Бібліоґрафичний покажчик. Видання творів Марка Вовчка [Архівовано 9 липня 2018 у Wayback Machine.] // Василь Бойко. Марко Вовчок: історично-літературинй начерк (з біографією письменниці і покажчиком літератури). Київ: "Друкарь". 1918. 240 стор.: с. 10-81; Передрук у 1923 році в лейпціґському видавництві "Українська накладня" (pdf, chtyvo, pdf, lib.pnu.edu.ua)

16. до цього виходив переклад російською підписаний І. Тургенєвим у 1860 році у російських санктпетербурзьких журналах Вітчизняні нотатки (рос. Отечественные записки) та Світанок; журнал наук, мистецтв та літератури для дорослих дівок (рос. Рассвет; журнал наук, искусств и литературы для взрослых девиц)

17. переглянути на сайті Інститут високих технологій КНУ імені Т.Шевченка. Архів оригіналу за 31 грудня 2016.

18. Василь Доманицький - Лист Ксенофонта Климковича до Марка Вовчка [Архівовано 31 жовтня 2020 у Wayback Machine.]. Записки НТШ. 1909. Т. 87, кн. 1. стор. 97-101 (djvu)

19. Переклад з української на російську Вовчкових Народних оповідань та Інститутки Тургенєву точно не належав, оскільки Тургенєв не володів українською. Найімовірніше російськомовним перекладачем творів Марка Вовчка, підписаних Іваном Тургєнєвим був Панько Куліш, а Тургенєв лише відредагував Кулішевий переклад. Авторство Куліша підтверджується в листах Тургєнєва за 1859 рік, де згадується що Тургєнєв отримав оригінали творів Вовчка, разом з російськомовним перекладом Панька Куліша. Кулішеве авторство російськомовних перекладів творів Марка Вовчка підписаних Іваном Тургєнєвим підтверджується й у листах Марії Вілінської; так, відповідаючи на лист голови видавничої комісії "Комітету грамотності" Г. А. Фальборка від 23 вересня 1894 року, Вілінська зазначала, що звертатися до власника прав на твори Івана Тургенєва по дозвіл на перевидання російськомовних перекладів її оповідань немає підстав, оскільки "Іван Тургєнєв, якому малоросійське нарєчіє було цілком невідомо, ніколи й не перекладав українських оповідань [Вовчка] й надав своє ім'я за проханням видавця, здається, Кожанчікова, який бажав у такий спосіб забезпечити успіх свого видання." (Марко Вовчок. Твори. Т. 4. Київ, 1928. С. 481; див. також: Олександр Дорошкевич. Реалізм і народність української літератури XIX ст. Київ: Наукова думка, 1986. 311 стор.: С. 76-83)

20. Марко Вовчок. Сказки Марка Вовчка. СПб: Изд. В. Яковлева, 1864. 92 с. (рос.)

21. Вовчок, Марко. "Лемеривна". Спб: журнал "Библиотека для чтения", книга XI, издаваемый П.Д Боборыкинымь (Вь типографіи П. А. Кулиша) (рос.)

22. виходу укрперекладу Промітний Чміль у книжному форматі передувало його друк у журнальному форматі; див. Марко Вовчок. Промітний Чміль [Архівовано 15 квітня 2021 у Wayback Machine.] // Життя і революція. 1927, кн. 5, стор. 152--177.

23. Д[орошенко] Д. Памяти М. О. Маркович (Марко Вовчок) [Архівовано 27 листопада 2020 у Wayback Machine.]. - Київ : журнал Україна, Рік перший. Том III липень-серпень, 1907. - С. 218-223.

24. Барвінок Г. Спомини про Марка Вовчка [Архівовано 20 січня 2021 у Wayback Machine.]. Полтава: "Рідний край", число 1 за Січень 1909. С. 9-11 (стаття датована 30 серпня 1907 року)

25. Сергій Єфремов (видано за допомогою Миколи Дмитрієва). Історія українського письменства - Київ: Видавництво "Український учитель", 1911. 466 стор.: 307-308

26. ↑ Станіслав Цалик. Як Марко Вовчок літературних негрів наймала [Архівовано 8 грудня 2015 у Wayback Machine.] // Країна. 2011. № 27

27. Меморіальний будинок-музей Марка Вовчка у Нальчику. Архів оригіналу за 25 квітня 2017.

Пчілка О. Марія Марковичка (Марко Вовчок): некрольоґ. Полтава: Рідний Край. Число 1-6 від 20 жовтня 1907 року. С.4

Барвінок Г. Спомини про Марка Вовчка. Полтава: "Рідний край", число 1 за Січень 1909. С. 9-11 (стаття датована 30 серпня 1907 року)

Єфремов С. Помер Марко Вовчок. Київ: газета Рада. 1907, № 206-208, 210-211

Д[орошенко] Д. Памяти М. О. Маркович (Марко Вовчок). - Київ : журнал Україна, Рік перший. Том III липень-серпень, 1907. - С. 218-223.

Франко І. Марія Маркович (Марко Вовчок): Посмертна згадка. - Львів : часопис ЛНВ, Т. 39, 1907. - С. 381-384.

Барвінський Б. Писання Марка Вовчка в Галичині. Київ: журнал "Україна". 1929. січень-лютий. № 32. стор. 46-47

Брандіс Є. Марко Вовчок. Переклад з російської: Л. Малахова та Н. Петрушевська. Київ: Дніпро, 1975. 365 стор.

Грицай М. Марко Вовчок. Творчий шлях. - К., 1983.

Зеров М. Марко Вовчок; Марко Вовчок. Творчість; Критика про Марка Вовчка // Зеров М. Твори: У 2 т. - К., 1990. - Т. 2. - С. 224-235.

Крутікова Н. Сторінки творчого життя (Марко Вовчок в житті і праці). - К., 1965.

Куліш П. Взгляд на малороссийскую словесность по случаю вьіхода в свет книги "Народні оповідання Марка Вовчка" // Куліш П. Твори: У 2 т. - К., 1989. - Т. 2. - С. 477-484.

Лобач-Жученко Б. Про Марка Вовчка: сторінки до біографії письменниці. Переклад з російської: Оксана Василенко. Київ: Дніпро, 1979. 312 стор.

Лобач-Жученко Б. Літопис життя і творчості Марка Вовчка. Переклад з російської: Оксана Василенко. Київ: Дніпро, 1983 2-ге вид., доповнене. 462 стор. (1-ше видання 1969)

Марко Вовчок в критиці: Збірник статей, рецензій, висловлювань. - К., 1955.

Марко Вовчок: Статті і дослідження: збірник наукових праць. Редакторська колеґія: О. Зазенко, Н. Крутікова, Д. Чалий. Київ: Видавництво АН. УРСР, 1957. 360 стор.

Недзвідський А. Марко Вовчок. Семінарій. - К., 1981.

Погребенник В. Марко Вовчок (Марія Вілінська) // Українська класична література (кінець ХІ - ХХ ст.). - Львів, 1998. - С. 56 - 61.

Тараненко М. Марко Вовчок: Літературний портрет. - К., 1958.

Франко І. Нарис історії українсько-руської літератури до 1890 р. // Франко І. Зібр. творів: У 50 т. - К., 1976-1986. - Т. 41. - С. 301-302.

Хоменко Б. Народні джерела творчості Марка Вовчка: На матеріалах української прози. - Київ: Вища школа, 1977. - 174 с.

Чопик Р. Вовчок // Слово і час. - 2007. - № 8. - С. 3-14.

Олекса Засенко. Марко Вовчок. Життя, творчість, місце в історії літератури. - Київ : Видавництво АН УРСР, 1964. - 655 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Марко Вовчок - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Марко́ Вовчо́к (при народженні - Марія Олександрівна Вілінська, у першому шлюбі - Маркович, в другому - Лобач-Жученко; , маєток Єкатерининське Єлецького повіту Орловської губернії, тепер Липецька область РФ - 28 липня ( 10 серпня) 1907, Нальчик, Росія) - українська письменниця, перекладачка, видавниця російського походження. Її твори мали антикріпацьке спрямування та описували історичне минуле України.

# data[].attributes.attachment_link.title
Історії романтичних стосунків української письменниці Марко Вовчок з чоловіками / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.headline
Крок 2. Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Крок 2. Теорія літератури

# data[].attributes.body
Опрацюйте теоретичний матеріал підручника с. 311-312. Запишіть у зошит та вивчіть напам'ять поняття: повість, реалізм, літературний характер

# data[].attributes.headline
Крок 3. Перевірте свої знання 

# data[].attributes.subject
Крок 3. Перевірте свої знання 

# data[].attributes.attachment_link.title
Життя і творчість Марка Вовчка

# data[].attributes.attachment_link.description
Дайте коротку відповідь на запитання

# data[].attributes.headline
Крок 3. Перевірте свої знання

# data[].attributes.subject
Крок 3. Перевірте свої знання

# data[].attributes.attachment_link.title
Марко Вовчок "Інститутка". Вікторина. „Упізнай героя".

# data[].attributes.attachment_link.description
Поєднай цитату з ім'ям героя

# data[].attributes.headline
Крок 4. Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Крок 4. Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Прочитати повість "Інститутка"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Т. Г. Шевченку

І

Люди дивуються, що я весела: надійсь, горя-біди не знала. А я зроду така вдалася. Уродись, кажуть, та і вдайся... Було, мене й б'ють (бодай не згадувать!) - не здержу серця, заплачу; а роздумаюсь трохи - і сміюся. Бува лихо, що плаче, а бува, що й скаче, - то так і моє лишенько. Якби мені за кожною бідою моєю плакати, досі б і очі я виплакала. Батька-матері не зазнаю: сиротою зросла я, при чужині, у людях. Хоч не було діла важкого, - так забували про мене, чи я не голодна, не холодна, чи жива я...

На десятоліттях взяли мене в двір. Стара пані була не що, сумирна собі, - може, тому, що вже благенька була, ледве ноги волочила, а заговорить - тільки шам-шам, одразу й не розбереш; так куди вже бійка! не на умі. Увесь день на ганочках; нічка йде - охає та стогне. А за молодого віку, славлять, вигадочки були чималі і в неї... та треба ж колись і перестати.

За мене, то вже в дворі жили ми спокійненько; одно було горе, що з двору й ступити не пустять. Хіба вже на велике свято, що до церкви одпросимось, а в неділю й не думай. "Розволочитесь, - було, каже пані гніваючись, - не пущу!.. Не той ще вік ваш, щоб бога пильнувати: ще матимете час, - не зараз вам умирати".

Сидимо, було, день при дні у дівочій та робимо. А тихо коло тебе, як зачаровано. Тільки пані заоха або хто з дівчат на ухо за чим озветься, котора зітхне з нуду. Докучає, було, та робота, докучає, - аж пече; та що врадиш? Спасибі хоч за те, що не б'ють десять раз на день, як от по інших чуємо.

А як коли, то, було, звеселіємо не знать чого. Веселенько нам, - аж серце трепече! Коли б воля, заспівав би так, щоб і на селі лунало... Не всмілимось!.. Ізглядуємось, та сміх нас так і бере. То одна моргне бровою, а друга їй одморгує; то прив'яжуть тую до стільчика косою; інша зскочить та почне вистрибувати дибки-дибки, щоб пані не почула, - крутиться, вертиться, тільки рукава май-май-май... Чого, було, не виробляємо!

У старої пані не було роду, окрім мала собі унучечку, - у Києві обучалась у якомусь там... от коли б вимовити... ін-сти-ту-ті... Було частенько до старої листи шле; а стара тії листи щодня вичитує, - і попоплаче над ними, і попосміється. Коли пише унучечка, щоб уже приїздити за нею та додому забирати... Мати божа! увесь будинок зворухнувся: білити, мити, прибирати!.. Панночки сподіваємось! Панночка буде!

Стара пані немов одужала: коливає з кімнати до кімнати, виглядає у кожне віконце на шлях і нас туряє за село дивитись, чи не їде панночка. А нам того й треба. Ми за той тиждень, що її виглядали, сказать, нажилися. Шлють, то біжимо-летимо... Весело зочити степ, поля красні!. Степ зелений наче втікає в тебе перед очима далеко кудись, далеко... Любо на волі дихнути!

Квіток, було, назриваєм та позаквітчуємось, як молоді, та до самого двору тими вінками величаємось. А вступаючи в двір, схопимо з себе, позакидаємо, - та так було жалко тих вінків кидати, так жалко!

II

Діждали панночки, приїхала... І що ж то за хороша з лиця була! І в кого вона така вродилася! Здається, і не змалювати такої кралі!.. Стара як обійняла її, то й з рук не випускає; цілує, й милує, та любує. І по кімнатах водить, усе показує, усе розказує; а панночка тільки обертається туди-сюди та на все цікавим оком спозирає.

Посадовила її стара за стіл. І плаче, і радіє, і розпитує, і частує: "Може, тобі того з'їсти? може, того спити?" Наїдків, напитків понастановлювала; сама сіла коло неї, - не надивиться. А панночка усе прибира, наче той горобець, хутенько й чистенько. Ми з-за дверей дивимось на них і слухаємо, що то панночка говоритиме, - чи не дійдемо, які там у неї думки, яка вдача, звичай.

- Яковось-то жилося тобі, серденько, самій? - питає стара. - Ти мені не кажеш нічого.

- Ай, бабусечко! Що там розказувати! Нуда така!

- Вчили багацько?.. Чого ж вивчили тебе, кришко?

- От захотіли що знати!.. Добре вам, бабуню, було тут жити на волі; а що я витерпіла за тим ученням!.. І не нагадуйте мені його ніколи!

- Голубочко моя!.. Звісно вже - чужі люди: обижали тебе дуже... Чому ж ти мені зараз сього не прописала?

- Що се ви, бабуню? Як можна?.. Зараз дознаються..

- Бідолашечко моя!.. Скажи ж мені, як тебе там кривдили тії невірні душі?

- Ох, бабусечко! І морено, й мучено нас - та все дурницею. І те вчи, і друге, й десяте, й п'яте... товчи та товчи, та й товчи!.. Нащо мені те знати, як по небу зорі ходять або як люди живуть поза морями та чи в їх добре там, та чи в їх недобре там? Аби я знала, чим мені себе між людьми показати...

- Та нащось же учаться люди, моє золото. От і наші панночки - на що вже бідота, та й ті верещать по-францюзькій.

- Е, бабуню!.. - защебетала панночка. - До французької мови і до музики добре і я бралась, - до танців тож. Що треба, то треба. На се вже кожний уважає, кожен і похвалить; а все інше - тільки морока... Учись та й забудь! І тим, що учать - нуда, і тим, що вчаться - біда. Багацько часу пропало марно!

- Так як же оце? Погано вчать?

- Кажу ж вам, що й нудно, і погано, й марно. Вони тільки й думають, як би їм гроші виплатили, а ми думаємо, як би хутче нас на волю випустили... Чого ж ви задумались, бабусю?

- Та то, серденько, що гроші брали за тебе добрі, а вчили погано. Що ж, як ти далі і все позабуваєш?

- Чи подоба ж се, бабуню? Бог із вами! Як же б то між гостями або в гостях позабувати музику, або танці, або хоч би й мову французьку?.. А про ту заморську нісенітницю, то я в одно ухо впускала, а в друге випускала, та й зовсім-таки не знаю. Цур їй!

- А як же часом хто в тебе спитає, як там тії зорі по небу ходять, абощо? Люди й осудять зараз: вчилася, та й не тямить!

- Та що се ви, бабусю? Та се я тільки вам призналась, що не знаю, а чужі зроду того й не дошимраються, нехай хоч цілий день питають. Я зо всього викручусь, іще й їх оступачу, - он як, бабусю! Хочете, я вам заспіваю? Слухайте!

І заспівала, затягла, - наче теє срібло пересипається. Стара її цілувати: "Серденько моє! Втіхо моя!" А панночка до неї ласиться та просить:

- Купіть мені, бабусечко, по новій моді убрань хороших!

- Про се не турбуйся, дитя моє. Буде в тебе всього. Ти в мене будеш царівна над панночками!

Ми, дівчата, ізглядуємось: чого там панночки нашої не навчено! А найбільш, бачця, людей туманити!

III

- Ходім лишень, голубко, - говорить стара пані, - я хочу, щоб ти собі обрала котру дівчину. Та й веде її до нас. Ми од дверей та в куток, та купою в куточку й збилися.

- Се ваша панночка, - промовляє до нас пані. - Цілуйте її в ручку.

Панночка, чи глянула на нас, чи ні, простягла дві пучечки поцілувати.

Стара всіх нас показує, - се Ганна, а се Варка, а се Домаха...

- Боже мій! - аж крикнула панночка, разом стрепенувшись і в долоні сплеснувши: - Чи зуміє ж хто з вас мене зачесати, ушнурувати?

Стоїть і руки заложила, і дивиться на нас.

- Чому? - каже стара. - Зуміють, серце. А ні, то навчимо.

- Як тебе зовуть? - питає мене панночка та, не слухаючи мене, до панії: - Ся буде мені!

- Так і добре ж; яку схочеш, серце: нехай і ся. Гляди ж, Устино (на мене), служи добре, - панночка тебе жалуватиме.

- Ходім уже, бабуню; годі вже! - перехопила панночка; сама скривилась і перехилилась набік, і очі чогось заплющує, і з місця зривається, - от стеменний кіт, як йому з люльки в вуса пихкають...

- Треба ж, голубко, - каже стара, - її на розум навчити: се дурні голови. Я скажу те, а ти що друге, то й вийде з неї людина.

- Шкода, бабуню, що спершу їх не вчено! Тепер порайся! Було яку віддати до міста.

Та й говорять собі, наче про коней, абощо.

- Ой, Устечко! - журяться дівчата, - яково-то буде тобі, що вона така непривітна!

- А що ж, - кажу, - дівчата! Журбою поле не перейдеш, та й од долі не втечеш. Яково буде - побачимо.

Та й собі задумалась.

IV

Увечері кличуть: "Іди до панночки - розбирати". Ввійшла; а панночка стоїть перед дзеркалом і вже усе зриває з себе.

- Де се бігала? Швидше мене розбирай!.. Швидше:

я спати хочу!

Я розбираю, а вона все покрикує на мене:

- Та хутче ж бо, хутче! Кинулась на ліжко:

- Роззувай!.. А вмієш ти волосся звивати? - питає.

- Ні, не вмію.

- Боже мій! Горе моє! Яка ж вона дурна!.. Іди собі!

Дівчата вже мене дожидають:

- А що, Усте? Що, сестрице? Яка вона, голубко? Що їм казати?

- Дурна я, - кажу, - дівчата, бо не вмію кіс ізвивати!..

V

Другого дня ранесенько прокинулась наша панночка. Умилась, прибралась, оббігла усі будинки, увесь двір, і в садку була. Така веселенька.

- Дома я! - каже. - Дома! Усе мені вільно!

Цілує стару панію та раз у раз питає:

- Чи скоро в гості поїдемо, бабусечко? А коли гості до нас наїдуть?

- Та нехай же я перше сама тобою натішусь, рибко, нехай на тебе надивлюся!

- Та коли ж то вже я діждусь, бабуню! В мене тільки було й думки, що приїду додому - весело буде, людно, музики, танці... Бабусенько мила, люба!

- Ну, добре, пташко! Нехай трошки приберемось, та тоді вже зараз і гостей проситиму.

Почалось прибирання теє. Стара скрині з комори викочує та оксамити, рубки тонкії вибирає, та кроїть, та приміряє на панночку. Панночка аж підскакує, аж із радощів червоніє. То до одного дзеркала скочить, то у друге зазирне; склянку води візьме, то й там любує, яка вона хороша. То заплете коси, то розплітає, то стрічками перев'є, то вквітчається...

- Ах, бабусечко, - було викрикне, - коли вже я в атласову сукню вберуся?

- Як заручишся, дитино моя, - одказує стара. - Дам тебе за князя чи за графа, за багатиря всесвітнього!

А панночка й голову задерла, і виступає так, наче вже вона княгиня великородна.

Та тільки в них і мови було, що князі та пани вельможнії. Було, і к весіллю зовсім приберуться, і будинки поставляють кам'яні, і коней вороних позапрягають, - аж лихо! Пересипають такеньки, пересипають, - панночка й зітхне:

- Що, бабуню! Тільки говоримо... І досі ще нікого в нас не було!

- Та зажди ж бо трохи: наїде такого, що й не потовпляться.

VI

Та й справді перхнуло до нас гостей, - як на погориджу. Одні з двора, а другі у двір. Нема нам ні сну, ні спочивку: бігаємо, вслугуємо, клопочемось з ранку до вечора. Часом така юрма їх ужене, що дивуємось, яких-то вже між ними панів нема! Все теє регочеться, танцює, їсть, п'є; все теє гуляще, дак таке випещене! Інша добродійка у двері не втовпиться.

# data[].attributes.attachment_link.title
Інститутка - Марко Вовчок, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Інститутка" (автор: Вовчок Марко). Читати повністю електронну книгу Марко Вовчок - Інститутка онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Філіжанка Кави

# data[].attributes.attachment_link.title
Марко Вовчок. Інститутка

# data[].attributes.headline
Крок 4. Словникова робота

# data[].attributes.subject
Крок 4. Словникова робота

# data[].attributes.body
З'ясуйте значення слів

# data[].attributes.headline
Крок 4. Опрацюйте навчальний матеріал

# data[].attributes.subject
Крок 4. Опрацюйте навчальний матеріал

# data[].attributes.body
За матеріалами Гасій К. Ю.

# data[].attributes.attachment_link.title
Впізнай героя

# data[].attributes.headline
Крок 5. Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Крок 5. Домашнє завдання

# data[].attributes.headline
Крок 3. Перегляньте презентацію та виконайте завдання, зазначені в ній

# data[].attributes.subject
Крок 3. Перегляньте презентацію та виконайте завдання, зазначені в ній

# data[].attributes.headline
Крок 4. Для фанатів О. Жовни 

# data[].attributes.subject
Крок 4. Для фанатів О. Жовни 

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Центральноукраїнське бюро новин (CBN)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У Кропивницькому відбулася чергова значуща культурна подія. Наш відомий письменник, кіносценарист і режисер Олександр Жовна презентував загалу свою нову книжку "Малюнки з минулого". Люди, які зібралися на презентацію, змогли побачити робочі кадри зі зйомок його нового фільму "Історія Лізи" - про цю книгу, за мотивами якої знято фільм, ми неодноразово писали в "УЦ". Тема книжок і фільмів Жовни майже завжди одна - це дітки з особливими потребами, як їм жити, як нам з ними жити, ну й, насправді, хто з нас саме такий, з особливими потребами, - вони чи ми? Про що саме питали його прихильники та поціновувачі таланту на цій зустрічі? Більше про кіно, бо нову книжку побачили, але прочитати ще не встигли.
- Олександре, ви зробили усім нам боляче цими книгою та фільмом, але чомусь за це ми вам вдячні, бо є якісь речі, які відбуваються в нашому житті, про які більшість не хоче знати, не думає про це...
-Так, мені боляче і до того, і після того, але різниця між мною та залом у тому, що я тисячі разів дивився ці сцени в кіно, і навіть коли востаннє дивився, був зворушений, і мені не вірилося, що це моє кіно... На зйомках відбувалися справжні дива, небеса нам допомагали майже в кожній сцені - потрібен був дощ, а пожежної машини чомусь немає, і тут несподівано ллє дощ. Було надзвичайно багато містичних речей. Кіно - то взагалі суцільна містика, і ми переконалися в цьому в черговий раз.
- За вашими сценаріями знято вже п'ять фільмів.
- Фільмів п'ять, я вдруге виступаю як режисер. Мене в усіх попередніх фільмах не влаштовувало те, як режисери це зробили, і я вирішив, що можу зняти сам, і мені ще більше не сподобалося те, що вийшло, - це я про попередній свій фільм "Маленьке життя". А вже цей другий фільм мені подобається більше!
- Ви працюєте, скажімо так, на межах двох світів. З одного боку, наш, умовно "нормальний" світ, з іншого - нібито інакший, з "особливими потребами". Як вдається розуміти обидва світи?
- Ніхто не застрахований від народження таких дітей. Ні дядя Вася з ЖЕКу, ні професор із Гарварду, ніхто! Чи ти алкоголік, чи не п'єш - знову ж, ніхто не застрахований. Тенденція показує, що таких діток стає все більше й більше. Вони не схожі на нас, але схожі одне на одного, діти Сонця, сонячні діти... Вони схожі в чомусь на інопланетян, і мені на думку спадає: а чи не прийдуть вони на зміну нам, нібито "нормальним"? І чи не буде таке суспільство більш досконалішим, ніж наше? У них немає багатьох негарних рис, які притаманні нам. У них немає підлості, вони справжні. Такими мали би бути усі люди. На жаль, поки що їх менше, ніж нас, і їм гірше, ніж нам.
- Як виникнув задум книги, потім фільму?

- Та я не знаю, звідки воно береться! Коли ми обговорювали з Романом Балаяном наш попередній фільм (мова йде про фільм "Ночь светла". - Авт.) і я розповів, що сам хочу знімати, бути режисером, то ми посварилися. Але потім, через певний час, побачивши моє кіно, він сказав, що такого кіно з України він ще не бачив, це щось нове! Я дуже вдячний метру за це! Навіть якби маестро сказав: "Ну так, нічого собі", я вже був би вдячний на все життя, а він таку похвалу видав.

Ну й трохи про нову книгу. Вибачте, ще не встиг прочитати. Але це не історія про те, як "не читав, але засуджую". Олександр Жовна насправді найуспішніший автор з Кіровоградщини, нема сумнівів, що його новий твір буде добре прийнятий публікою (а там, дивись, ще за її мотивами буде нове кіно... Тьху-тьху, аби не наврочити). Перший заступник голови обласної державної адміністрації Сергій Коваленко сказав, що за рахунок обласних коштів буде викуплено частину накладу, і книжка потрапить до бібліотек області, як і попередні книжки Жовни, до речі, це так звана книга-перевертень, у такому вигляді в нас вперше щось друкується. Що це таке, що за перевертень - шукайте, купляйте, дізнаєтесь...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кропивницький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградська область

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новости кировограда

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новости кропивницкого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розважальне шоу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
просто не просто

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
theексклюзив

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
погляд богдановича

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Жовна: знову книга, знову фільм

# data[].attributes.attachment_link.description
У Кропивницькому відбулася чергова значуща культурна подія. Наш відомий письменник, кіносценарист і режисер Олександр Жовна презентував загалу свою нову книжку "Малюнки з минулого". Люди, які зібралися на презентацію, змогли побачити робочі кадри зі зйомок його нового фільму "Історія Лізи" - про цю книгу, за мотивами якої знято фільм, ми неодноразово писали в "УЦ".

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Перша електронна газета - Новини Кіровоградщини

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вчора у Кропивницькому презентували фільм "Історія Лізи", відзнятого за одноіменною книгою письменника та режисера з Новомиргорода Олександра Жовни. А вже 7 листопада стрічку покажуть на 25-му міжнародному кінофестивалі в індійському місті Колката.

Про це повідомляє Перша електронна газета за інформацією сайту фестивалю.

Kolkata International Film Festival це другий найстаріший міжнародний кінофестиваль Індії, який щороку збирає більше сотні кінематографістів з різних куточків світу.

Цього року режисер і продюсер кращої стрічки за версією жюрі отримають 78 тис. дол.

Показ "Історії Лізи" вже анонсовано на сайті фестивалю:

Нагадаємо, головна роль у фільмі дісталася "сонячній" кропивничанці Мар'яні Ахраровій. У кількох епізодях грає її мама Тетяна. Жінка зізнається, що їй навіть маленька роль далася важко, а от дочка почувалася на майданчику впевнено. Для обох це був перший акторський досвід.

Мар'яна радіє, що після зйомок у неї з'явилося чимало нових друзів - йдеться в сюжеті Суспільного.

На безкоштовний перегляд фільму зібралося чимало містян. Стрічка про життя і трагедії людей із синдромом Дауна викликала неоднозначні емоції у глядачів. На очах Вікторії Мовсіян виступили сльози:

"Я навіть не знаю, які це сльози... Співчуття, можливо... Чи розуміння того, який цей світ. А дівчинка - героїня! Просто героїня! Життєрадісна. Нам треба вчитися у неї жити".

Після показу автор і режисер "Історії Лізи" Олександр Жовна розповів, що створюючи і книгу, і фільм він прагнув, аби сонячних людей більше помічали. Але не як особливих, інакших, а як рівноправних - без образ. Бо так чинять цивілізовані суспільства у всьому світі.

Трейлер фільму можна переглянути за посиланням.

Більше про прем'єру в Кропивницькому дивіться у відео Суспільного:

Кропивницькому презентували фільм "Історія Лізи".
У Кропивницькому презентували фільм "Історія Лізи". За словами письменника та режисера з Новомиргорода Олександра Жовни, стрічка розповідає про життя людей із синдромом Дауна та ставлення до них оточуючих. Перегляд фільму був безкоштовний.7 листопода фільм "Історія Лізи" покажуть на міжнародному кінофестивалі в індійському місті Колката.

Опубліковано UA: Кропивницький Субота, 2 листопада 2019 р.

Залишити коментар:

коментар

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм Олександра Жовни покажуть на міжнародному кінофестивалі в Індії | Перша електронна газета

# data[].attributes.attachment_link.description
Вчора у Кропивницькому презентували фільм "Історія Лізи", відзнятого за одноіменною книгою письменника та режисера з Новомиргорода Олександра Жовни. А вже 7 листопада стрічку покажуть на 25-му міжнародному кінофестивалі в індійському місті Колката. Про це повідомляє Перша електронна газета за інформацією сайту фестивалю.

# data[].attributes.headline
Крок 1. Прочитайте «Народження письменниці Марка Вовчка» (за романом Є.Брандіса «Марко Вовчок», серія «ЖЗЛ»

# data[].attributes.subject
Крок 1. Прочитайте «Народження письменниці Марка Вовчка» (за романом Є.Брандіса «Марко Вовчок», серія «ЖЗЛ»

# data[].attributes.body
за матеріалами Сорокіної Л. В.

# data[].attributes.headline
Крок 2. Критики про "Народні оповідання" Марка Вовчка

# data[].attributes.subject
Крок 2. Критики про "Народні оповідання" Марка Вовчка

# data[].attributes.headline
Крок 3. Прочитайте оповідання "Козачка"

# data[].attributes.subject
Крок 3. Прочитайте оповідання "Козачка"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жив у нас у селі козак Хмара; багатир був! Що було в його поля, худоби, що всякого добра! Не дав йому Господь діточок купочки, уродилась дівчинка одна одним, як сонечко в небі. Випестили її, викохали хорошу й чепурну, і на розум добрий навчили. Уже шістнадцятий годок минає Олесі, вже й свати почали в хату навертатись. Старі дякують за ласку, частують, а дочки не змовляють: "Ще нехай погуляє, то буде чим дівування згадати. Ще не час голівку молоденьку на господарстві клопотати; нехай погуляє дівчиною".

А що вже женихів було, Боже мій милий! Де вона пройде, то як рій гуде! Та й дівчина ж була! Велична, хороша, до всякого привітна й ласкава, і заговорить, і засміється, і пожартує; а де вже помітила що незвичайне, то так погляне, наче холодною водою зіллє, і одійде собі геть.

Жила в батька-матері, не знаючи горя, ані лиха. Сказано, як молоде, то й гадок не має; тільки й думки, як би погулять весело. Да вже як там хороше й розкішно не жилося, треба було й їй свого лиха одбути. Занедужала перше мати: таки вже старенька була; похиріла неділь зо дві та й переставилась. За ненькою й батько помер з нудьги та з жалю за вірним подружжям, що з нею молодий вік ізвікував.

Осталась Олеся сиротою. Плакала-плакала, та треба було привикати. Добрі люди її не забували: то стара тітка прийде, розважить, то дівчата прибіжать, нащебечуть, а коли то й за собою витягнуть. Дождали осені. Свати й не переводяться в Олесиній хаті: одні за двері, другі на поріг. А вона все дякує та одмовляється то тим, то сим.

- Чому не йдеш заміж, Олесю? - питає стара тітка. - Женихів у тебе, хвалить Бога, як цвіту в городі; хоч греблю гати. Чого б то тобі гордувати? Парубки ж у нас - як орлята: жваві, молоді. І старече серце радується, поглядаючи на їх, а щоб то молоде дівоче німіло й до жодного не хибнуло, - я вже й не знаю, який се теперечки світ настав.

- Тітко-сердечко! нехай я ще погуляю!

- Пора, пора, моя дитино! Послухай старечої сувори. Самій тобі веселенько, а вдвох із любим чоловіком іще веселіше буде. А що хазяйствечком будеш клопотатись, того не бійся: робитимеш не для кого, як для себе; любо буде й поклопотатись. Ти, дякувати Господові, не кріпачка: твоя праця не загине дурно.

- Не кріпачка! Нібито вже як кріпачка, то й світ зав'язаний! Живуть же люди.

- Живуть, Олесю, та таке їх і життя!

- Як пани добрі, то й людям добре.

- Та що з того, що пани добрі? Які ще паненята будуть! Та й добрим треба годити, і в добрих загорюєш для себе хіба три ступні землі на домовину, а в лихих... то нехай Господь не доводить і чути!.. Годі й згадувати таке!.. Послухайся, Олесю, та й на весіллі погуляймо! А що вже мені втішно та мило буде, як пощастить тебе Господь сім'єю, що коло тебе діточки, як бджілочки коло повного квіту, загудуть!

- Я ще погуляю дівчиною, тіточко! - та й годі.

II

Аж ось шле свати Іван Золотаренко. Олеся пошанувала любих гостей і рушники подавала.

А сей Іван Золотаренко та був кріпак. Такий-то виходився хороший, моторний, і не пізнати його, що в гіркому кріпацтві зріс.

Догадались тоді вже всі, кого Олеся дожидала, та так і забурчало по селу, мов у джерелі: "Як то можна! та де се видано! та хто таке чув, щоб вільна козачка за кріпака оддавалась!"

Почула стара тітка та й вдарилась об поли руками:

- Бодай же я не дождала таке чути! Дитино моя, Олесю! схаменись! Та як би жив був твій батько або мати, краще б вони тебе в глибокій криниці затопили! Та їх і кісточки струснуться в землі з великого жаху та жалю! Що се ти задумала? Та се тобі якісь чари давано!

Так то вже вмовляє стара Олесю, і просить, і плаче.

- Ні вже, тіточко моя люба, - говорить Олеся, - нічого не поможеться: буду за Йваном!

Стара до Петра Шостозуба. Нема, поїхав у ярмарок. Лихо!.. А той Петро Шостозуб та був перший чоловік у громаді, - вже старезний такий, Боже! як молоко, білий.

До Андрія Ґонти - нема. До Михайла Дідича - нема: усі в ярмарку.

- Ой лиха моя година та нещаслива! Кинусь хоч до Опанаса Бобрика!

Сей дома був. Лежить у садку під грушею, люльку пихкає. Побачивши Олесину тітку: "Здорові, - каже, - були й Богу милі! Чи не на пожарину біжите?"

- Нехай вам Бог помагає, пане Опанасе! прийшла до вас за радою. Порадьте мене: несподіване лихо спостигло! Зберіть раду!

- Оце! щоб то для жінок раду скликати! Вже б то й громада була як синиця без глузду! Зберіться самі, та яка всіх перекричить, тої і правда буде.

- Ой пане Опанасе! се не жіночі примхи: велике нещастя нам сталось!

Та й оповістила йому все чисто. Нащо вже веселий, нежурбливий, та й він заклопотався сим випадком.

- Еге! - каже, - що то дурне дівча, сказано вже! Коли й вимага якого лиха, то не другому кому, тільки собі власне.

- Ходіть, пане Опанасе; може, вона вас послухає. А не послухає, то звелимо послухати! Ось і шапка, рушаймо!

Ідуть, а на всіх улицях люди так і снують, аж не потовпляться, і все до Олесиної хати, - і старі, й молоді, і малі навіть собі біжать. Всі вмовляють та просять:

- Не йди за кріпака, не йди! як такого ходу, то лучче з мосту та в воду!

А парубки оступили хату.

- Не дамо дівчини, - гукають, - не дамо! Нехай вільна козачка не закріпощається людям на сміх, а своєму селу на сором!

Та що не вмовляли Олесі, нічого не помоглось. Тільки гірш дівчину засмутили. Слухаючи їх щирої й розсудливої ради, хоч і одмовляла їм, що не вповає ані на худобу, бо має й сама, ані на вільність: "Що, - каже, - по тому, що буде вільний, коли не буде любий?" - а проте сльози так з очей і ринуть.

- Тебе, дівчино, як я бачу, й за рік не переговориш, а за два не переслухаєш, - каже Опанас Бобрик. - Сказано: жіноцький розум на що добре здатний? От любий, любий, та й годі! А любого того які обсіли, на се не вважаєш? Та що я маю слова дурно тратить! Вона й не слухає! Бувайте ж здорові, та, не питаючи броду, не суньтесь у воду, бо втопитесь!

Се зговоривши, потяг старий до своєї господи, під грушу.

Далі й люди почали розходитись. Осталась в Олесиній хаті тільки стара тітка плачуча.

III

Вже й ніч землю обіймає; зійшов місяць і вдарив ясним промінням по білих хатах. Олеся, смутна й неспокійна, одчиняє віконце, дивиться: парубки обсіли кружалом її хату; інші гомонять, а декотрі понурі сидять і голів не зводять. Подивилась Олеся, подумала, зачинила віконце і вийшла, а тітка за нею.

Стала Олеся на високому порозі та словами промовляє до козаків:

- Панове молодці! - каже, - змалечку зазнаю, що ви були у всякому ділі звичайні й обачні; не сподівалась я од вас, козаків, таку собі наругу мати! Що ви мене, як вороги, стережете, в неславу сироту вводите! Коли б із рівним змагались, а то з безпомощним дівчам!.. Не заживете собі на сьому слави, панове!

- Не сподівались і ми, Олександро, - озвавсь, виступаючи, огрядний, високий парубок, - не сподівались, щоб старого Хмари дочка та з кріпаком пойнялася!

- Коли наші парубки тобі не до любові, було сказати, - почав другий, козак гарний, як іскра, - ми б тобі знайшли самі; усю Вкраїну виїздили, та знайшли б!

- Шкода шукати, коли мені Бог уже послав такого, що й до любові, й до пари. Яка мені доля судилась, така й буде, не жалкуватиму ні на кого. Хоч і рік стерегтимете мене, я на другий оддамся таки не за кого іншого, як за Йвана Золотаренка. Розходьтесь, панове козаченьки, прошу я вас просьбою, не засмутіть гірше мене, молодої! Послухайте моєї тітки, її старечої та розсудливої мови!

- Розходьтесь, соколи мої ясні! - промовляє стара плачучи. - Вже нашому лиху нічого, мабуть, не вдієш! Попуст Божий, діти!

Парубки погомоніли-погомоніли та й розійшлись.

А Золотаренкові старости собі розгнівались.

- Сього не чутно й зроду в добрих людей, - кажуть, - подавали рушники, змовились, - чи годиться ж розраджувати? Козаки, а звичаю не знаєте! Ми хоч і кріпаки, та за себе вступимось!

- Хто ж і порадить сироту, - одказують старі козачки, - як не ми? Се б нам од Бога гріх був великий, коли б її не одговоряли од сього лиха. Не послухала - Господь із нею! Буде гірко каятись нерозумна дівчина, тоді згадає нас!

IV

Уранці йде Олеся дружок збирати. Куди не вступить, усюди одмовляють, інші аж плачуть. Которих дівчат то матері й не пустили в дружки, которі й самі не пішли, а які і йдуть, то все зітхаючи та жалуючи Олесі: "Не веселий дівич-вечір у нашої молодої!"

От і повінчались; ходять по селу та на весілля запрошують. А тут проти їх саме їдуть люди - з ярмарку вертаються. І Петро Шостозуб, і Андрій Ґонта, і Михайло Дідич, і ще скільки людей. Петро з сивою паровицею рушає попереду. Се був дід дуже старий, білий, а проте чуйний, високий і прямий, як явор; очі йому блискучі, як зорі; іде собі покволом та й питає стрічного чоловіка:

- А що се за весілля в нас скоїлось?

- А се, - каже той, - покійного Хмари дочка повінчалась із Іваном Золотаренком.

- Із Золотаренком? та який же то Золотаренко?

- Кріпак, пане Петре, от Сухомлинського пана підданий.

Засмутився старий Шостозуб, дуже засмутився, і не сказав нічого, а другі так і покрикнули з жалю та з досади.

Тут молоді порівнялись; треба було вже перше всього привітати їх, як Бог велів. Вони поклонились, на весілля просять.

Петро підняв високу шапку.

- Боже вам помагай! - рече. - Нехай Господь щастить долею, щастям і здоров'ям!

Молоді дякують.

- Просимо ж, добродію шановний, на весілля!

- Ні, молода княгине, не піду до тебе на весілля: не подобна річ мені, старому, по весіллях гуляти. Дякую за ласку!

А Ґонта Андрій, чоловік добрячий, тихий був, і каже молодому:

- Ой Іване, Іване Золотаренку! що ти зробив, мій друже! Хіба в тебе розум дівочий, що вповав на теперішнії часи, а що буде послі, не подумав єси та й запропастив і дівчину, і все її плем'я! Тим-то, кажуть, сирота: вільно і втопитись.

Та й похитав сивою головою.

- А чому ж на весіллі не погуляти! - озвавсь Опанас Бобрик, узявшись у боки. - Жаль, та не вернеться! Хоч погуляймо!

- Стара необачна голово! - каже Петро, - схаменись! Ти б приступив гуляти й там, де добрі люди сумують і плачуть вельми!

- Та що ж, пане-брате! Плачеш-плачеш та й чхнеш!

- Не звичайно жартувати, пане Опанасе, - гукнули всі разом, - коли таке діється! Ти свою сиву голову пошануй, коли не шануєш козацтва!

- А нуте лиш, годі вам! От справді, розгримались, як на дурного! Не йти, то й не йти, і не піду; а дочка козача, треба б і танців козачих; та з вами не зговориш - шкода!

Молоді стоять і очей не зведуть.

- Нехай же Господь дає долю добру і талан.

# data[].attributes.attachment_link.title
Козачка - Марко Вовчок, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Козачка" (автор: Вовчок Марко). Читати повністю електронну книгу Марко Вовчок - Козачка онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Крок 4. Робота з текстом. 

# data[].attributes.subject
Крок 4. Робота з текстом. 

# data[].attributes.headline
Крок 5. Домашнє завдання. Подумайте над проблемним питанням: «Народні оповідання» – «нехудожнє» зображення нетипових епізодів із кріпацького життя чи художнє викриття кріпосницької системи?  

# data[].attributes.subject
Крок 5. Домашнє завдання. Подумайте над проблемним питанням: «Народні оповідання» – «нехудожнє» зображення нетипових епізодів із кріпацького життя чи художнє викриття кріпосницької системи?  

# data[].attributes.headline
Крок 1. Виконайте завдання тесту

# data[].attributes.subject
Крок 1. Виконайте завдання тесту

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
10. Кого ви впізнаєте за такою характеристикою:

"...Був собі дідусь такий мізерний, мов зараз тілько з неволі випущений: невеличкий, похилий, очі йому позападалі і наче до чого придивляються, а губи якось покривились,

що ти б сказав - він і зроду не сміявся";

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гетьман Катерина 

# data[].attributes.attachment_link.title
Контрольна робота. 9 клас. Пантелеймон Куліш "Чорна рада", Марко Вовчок "Інститутка" | Тест з української літератури - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
10. Кого ви впізнаєте за такою характеристикою: "...Був собі дідусь такий мізерний, мов зараз тілько з неволі випущений: невеличкий, похилий, очі йому позападалі і наче до чого придивляються, а губи якось покривились, що ти б сказав - він і зроду не сміявся";

# data[].attributes.headline
Крок 1. На основі вивчених матеріалів, використовуючи можливості інтернет-ресурсів, створіть колаж, комікс, ментальну карту, лепбук про найцікавіші твори художньої літератури, які вам запам'яталися за курс 9 класу. Роботу виконайте так, щоб зацікавити усіх майбутніх дев'ятикласників.

# data[].attributes.subject
Крок 1. На основі вивчених матеріалів, використовуючи можливості інтернет-ресурсів, створіть колаж, комікс, ментальну карту, лепбук про найцікавіші твори художньої літератури, які вам запам'яталися за курс 9 класу. Роботу виконайте так, щоб зацікавити усіх майбутніх дев'ятикласників.

# data[].attributes.headline
Крок 2. Корисні посилання 

# data[].attributes.subject
Крок 2. Корисні посилання 

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=YkVrPgwy8AA Ментальні карти.
https://uk.wikipedia.org/wiki/ Колаж
https://sites.google.com/site/ucnivskijproekt/instrukciie/so-take-komiks Комікс
https://uk.wikipedia.org/wiki Лепбук

# data[].attributes.headline
Крок 3. Література на літо

# data[].attributes.subject
Крок 3. Література на літо