# data[].attributes.attachment_link.description
Käisime maailma vanimas metsas, 130 miljonit aastases Taman Negaras. Muidu mulle Malaisia pole just hinge puudutanud, aga see vihmamets kull...

# data[].attributes.attachment_link.title
Vihmamets - Vikipeedia, vaba entsüklopeedia

# data[].attributes.attachment_link.description
Vihmametsade hävimise põhjuseks on nende põletamine, et neid pärast kasutada põllumaadena. Kuna troopilistes piirkondades asuvad arengumaad, kus vajatakse kõige rohkem toitu, siis just metsade arvelt tehakse seal endale maalappe toidu tootmiseks ja raiutakse seda maha puidu ja küttepuude saamiseks. Vihmametsi tuleb aga säilitada, kuna koos vihmametsade kadumisega hävib ka õhuke mullakiht, tuul ja vesi kannavad selle minema.

# data[].attributes.attachment_link.description
Esimene asi, mida lennujaamast väljudes tunnen, on tappev niiske kuumus. Järgmiseks tunnen, kui erinev ma kõigist olen. Ümberringi sagivad tumedapäised aasialased ja teevad oma igapäevaseid toimetusi. "Kuum ilm täna," ütleb taksojuht Xiang kõva aktsendiga, peaaegu arusaamatus inglise keeles, ja keerab konditsioneeri põhja. Singapur asub laiuskraadi ekvaatorist põhja poole, mis annab õiguse seda pidada vähemalt teoreetiliselt põhjapoolkera maaks.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Mitte meie ei söö vihmamatsas kedagi, vaid meid süüakse! Kõik, kes pistsid, hammustasid või imesid, said pisikese tükikese meist. Me olime nagu pakendatud kaanitoit," meenutab matkajuht Levo Tohva. Koos Valdek Udrisega juhitud retk läbi Indoneesia Kalimantani saare pälvis Eesti reisiajakirjade poolt välja antava auhinna "Aasta seiklus 2013".
Plaan külastada maailma suuruselt neljandat saart tekkis Nõmme seikluspargi instruktoril Valdek Udrisel. "Ta pakkus idee välja ning oli ka võimalus kohe minna. Nii see saigi teoks," räägib Levo Tohva.

Ligi pool kuud kestnud reisi üheks põnevaks osaks oli seitsmepäevane matk vihmametsas. "See on hästi kõrge, hästi tihe ning kohati täiesti läbimatu. Päevast päeva sajab vihma ning kogu aeg on märg," kirjeldab matkajuht läbitud metsa. Kõige suuremaks elamuseks peabki rändur seda, mida omal nahal kogetud sai: meeletu koormus kehale, pidev 27-32kraadine kuumus, vihmasadu või väga suur õhuniiskus.

Öö vihmametsas on väga lärmakas. Laagriplatsil peab olema hästi varakult, sest pimedaks läheb ruttu. "Praktiliselt kohe hakkab 10 000 erinevat putukat häält tegema," kirjeldab Tohva metsa mürarikkust ning seda, kui raske on nii magama jääda.
Vihmametsas satelliit ei tööta
Kõige erilisemateks häälteks vihmametsas peab matkaja gibonite tekitatud häält. Tegu on ahvidega, kes huilgavad videvikus ja hommikul vara. "Nende hääled on üksikud huilgamised, mis muutuvad selliseks huilgamise jadaks. Suhteliselt õõnsad ja ebamaised helid," räägib matkaja.

Gibonitest oli ränduritele ka kasu. Nimelt viskasid ahvid puulatvadest vilju alla. Puuviljad olid kõik tundmatud. "Mõned meenutasid jõhvikaid, aga olid viinamarja suurused ja järjest varre peal nagu maikellukese õied," räägib Tohva maitsvatest hapudest viljadest. Enne siiski midagi suhu ei pistetud, kui teejuht viljale heakskiitva hinnangu oli andnud. "Tema käest me alati küsisisme, et näm-näm? Ta ütles siis, et no näm-näm või yes näm-näm," kirjeldab mees.

"Me oleme matkajad, kes on harjunud oma ettevalmistusi ise tegema. Meil on välja kujunenud illusioon, et suudame kontrollida neid olukordi, milles oleme, sest oleme end varustanud hea tehnikaga," räägib Levo Tohva ning lisab, et neil on olemas nii kaardid, GPSid, päästevarustus, telefonid kui ka raadiosaatjad, et oleks võimalik igal pool abi kutsuda. Vihmametsas sõltusid matkajad aga vaid ühest mehest, kelleks oli matkajuht. "Kõige hullem olukord oligi siis, kui teejuht ükskord pea ees kallakust alla kukkus. Peale seda jõudis kohale teadmine, et kui meiega midagi juhtub, jääme tõenäoliselt vihmametsa seniks, kuni teejuht meile abi kutsub. Aga kui teejuht viga või surma saab, siis me oleme täiesti abita," räägib Levo Tohva. Puud on seal lihtsalt nii kõrged ja pole ka lagendikke, kus GPSil õnnestuks satelliitidega ühendust saada. Mobiililevi ka pole ja ka satelliittelefongi ei tööta.
Teejuht leidis raja jõgede järgi
Õnneks kukkus teejuht tookord pehme koha peale, vaid seljakott käis korra üle pea. "Pea ees kukkumine on paha, sest seljakott lendabki siis tavaliselt üle pea ja kui sa nii vette kukud, siis võib see sind väga kergesti ära uputada," räägib matkajuht ohtudest.

Teejuht oli abiks mitmes mõttes, muu hulgas ka toidu leidmisel. Ta rääkis, kuidas ükskord sattus matk vihmasele ajale, kui jõed hakkasid üle kallaste ajama ja vool tahtis jalad alt ära viia. "Siis nad olid sunnitud viis päeva ühes laagripaigas elama, neil sai toit otsa ja nad sõid kilpkonni, madusid ja üldse kõike, mida kätte said," räägib Tohva kuuldud loost.

Vihmametsa puu on 50-80 meetrit kõrge. Eesti kõrgeim puu on 45 meetrit ning meie metsa keskmiseks kõrguseks on 20-27 meetrit. "Metsad on 2-3 korda kõrgemad kui Eesti metsad ja isegi kui sul kaart on, ei näe sa ümbritsevat maastikku. Sa ei oska ennast sellel maastikul positsioneerida," kirjeldab matkaja probleemi. Teejuhil oli aga tema sõnul kaart peas. Olles varem töötanud kandjana, oli ta seda rada varem mitu korda läbinud. "Ta orienteerus jõesängide järgi, teadis, mitmest jõest ta oli üle läinud ja mitmendast ta peab nüüd vasakule pöörama," meenutas rändaja.

Veel 2-3 aastat tagasi peeti selles piirkonnas jahti puhkpüssidega, praegu mehed aga ühtki puhkpüssiga toiduotsijat ei kohanud. Ka vihmametsade vähenemine oli matkajaile selgelt näha. "Kui sa sõidad mööda jõgesid 1000 kilomeetrit ülesvoolu ja hiigelsuure saare südamesse on mingi seitsme päeva jagu jäänud ehtsat läbimatut vihmametsa - seitse päeva jalgsi kõndida - ja su seljataga on 1000 kilomeetrit haritud või inimese kasutatud maad, siis jõuab kohale, millest teadlased räägivad. Et me oleme tõesti ökokatastroofi äärel," tunnetab rändur.

Levo Tohva ja Valdek Udrise juhitud retkest võtsid osa veel Peeter Luik ja Christelle Tohva.
Läbiti 1500 kilomeetrit
Kokku sõitis neljast matkajast koosnev seltskond 800 kilomeetrit mööda jõge üles, 200 alla ning 500 kilomeetrit mööda hullu teed rannikule. Selliseid teid pole rändur oma sõnul ka vene ajal näinud. "Tee oli nii kohutav, et mitte me ei sõitnud auku, vaid sõitsime aukudest läbi nii, et terve auto mahtus sisse," selgitab mees. 500 kilomeetrit läbiti 15 tundi järjest sõites.

# data[].attributes.attachment_link.title
Aasta seiklejad: "Me olime vihmametsas just nagu pakendatud kaanitoit!"

# data[].attributes.attachment_link.description
"Mitte meie ei söö vihmamatsas kedagi, vaid meid süüakse! Kõik, kes pistsid, hammustasid või imesid, said pisikese tükikese meist. Me olime nagu pakendatud kaanitoit," meenutab matkajuht Levo Tohva. Koos Valdek Udrisega juhitud retk läbi Indoneesia Kalimantani saare pälvis Eesti reisiajakirjade poolt välja antava auhinna "Aasta seiklus 2013".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nüüd oleme oma kohvritega Costa Ricasse jõudnud. Lendasime Mexico citysse, 8 h, ja sealt San Josesse 2,5 h. AeroMexico lennukid on mingid vanad kilukarbid. Hea, et üldse lendasid.

Meie hotell San Joses asus muidu rahulikul tänaval aga üks neetud rong või veoauto, ma ei tea mis, tuututas terve öö. Signaal oli selline rõve pasun, mida läbi troppide ka kuulda oli. Jälle 2 unetut ööd. Muidu on see Fleur de Lys hotell kena, toad mugavad ning hommikusöök hea. Aga need pasunad öösel. Brr.

San Jose linna kirjeldamiseks mul ei ole vist üldse positiivseid sõnu. Paras urgas. Igal sammul kohtab kodutut, narkarit, kerjust, prügi ja potentsiaalseid taskuvargaid. Trellid ja okastraat. Enamasti tulevad turistid siia ainult ööbimiseks ja hommikul sõidavad kuskile edasi. Meie tegime lollisti ning jäime veel terveks päevaks.

Teel La Fortunasse

Ostsime bussijaamast, kuhu viis õudseim tänav, mis ääristatud kilekottides magavate kodutute ning prussakatega, piletid La Fortunasse. Sabas seistes tuli mingi friik raha kerjama ja katsus inimesi õlast. Ma olin valmis ta eest plehku panema aga õnneks ta mind ei käppind. Politsei on iga nuka peal aga midagi ei tee.

Bussisõit San Josest La Fortunasse oli umbes 5 tundi. Umbes poole peal oli mu põis valmis lõhkema aga bussis wc-d ei olnud. Küsisin juhilt, et kas wc-sse saaks. Umbes 15 min pärast tehti peatus, juht ütles, et max 5 min ootab. Lippasin külakohvikusse, kus oli wc. Välja tulles oli ukse taga umbes 20 inimest meie bussist ja 2 neist tänasid, et peatust olin küsinud. Üks oli viimaseid kuid rase naine. Eriline kokkuhoid on ikka 5 tunnise marsruudi puhul ilma wc-ta buss sõitu panna ja peatusi mitte teha, kui just mõni küsima ei tule.

Aknast välja vaadata oli huvitav, et tee kulges ussina vongeldes mäest üles ja alla ja igal pool laiusid rohelised vihmametsad, rohelised põllud, majad mäe otsas ning päike säras ning küttis bussi aurusaunaks. Konditsioneeri ei olnud aga see-eest sai aknad lahti teha. Hea seegi. Meenuvad pildid india bussidest, kus inimesed on katusel ja hoiavad bussi külgedest kinni. Peaaegu nii aga mitte päris.

Jube närvidele käis, et kohalikud lasti just seal bussi pealt maha, kus nad tahtsid. Kodu ukse ees, poe nuka peal, keset põldu. Niigi oli tippkiirus vist 40 km/h ja need peatused venitasid asja veelgi. La Fortunasse jõudes oli tagumik istumisest valus ja tahtsime ainult hotellituppa jõuda ning dushi alla minna.

Oleme vist paradiisi jõudnud

Meie hotellitoas oli konditsioneer ja see osutus järgnevaks kolmeks ja pooleks päevaks meie parimaks sõbraks. Kliima on troopikale kohaselt kuum ja niiske. Tugevama vihma ajaks muutub õhk väheke jahedamaks ja päris hea oli olla. Kuiva ilma puhul oli natuke raske väljas olla.

Esimene õhtu kõndisime 3 km kaugusel džunglis asuasse turismikeskusesse, kus osalesime öisel džunglimatkal. Meie giidiks oli väga lahe fotograaf, kes tundis hästi Costa Rica faunat ning näitas meile huvitavaid konni, putukaid ja rääkis iga eluka kohta midagi huvitavat.

Džunglis läheb ruttu pimedaks. Kella kuueks oli juba kottpime ning kogu matk toimus taskulampide valgel. Öine džungel on kõrvulukustavalt lärmakas, sest enamus loomi muutub just siis aktiivseks. Linnud, ritsikad ja suuremad loomad, kõik tegid häält. Vägev kontsert 🙂

Täiesti juhuslikult taskulampidega vehkides avastas üks prantsuse turist puu otsast leopardilise. Ocelot ehk siis otselot vist? Selline leopardi mustriga kodukiisust natuke suurem loom. Istus puu otsas ja vahtis meid ühe silmaga. Teine silm oli tal pime.

Sellele ülilahedale matkale järgnes teine vinge ekskursioon metsloomade päästekeskuses Projecto Asis. Keskuses toimetavad noored vabatahtlikud ning meie võtsime 3,5 h ekskursiooni koos vabatahtliku tööga. Selle eest pidi maksma ja raha läheb keskuse ülalpidamiseks.

Meie giidiks oli noor costaricalane Carlos, kes oma huumorimeele ja asjatundlikkusega kogu ekskursiooni väga põnevaks ja meeldejäävaks kogemuseks tegi.

Jalutasime puuri juurest puuri juurde ja Carlos rääkis iga looma kohta, kuidas ta nende juurde sattunud on ning milline on selle looma iseloom. Enamasti olid loomad orvud, sest värdjad salakütid olid nende ema hukanud ning metsavahid olid loomabeebid leidnud ning keskusesse toonud.

Kohtasime pekaare (selline metssea moodi notsu), papagoisid, tuukaneid, erinevaid ahve, laisklooma, madu jne.

Saime mõnda looma katsuda ja süles hoida. Pisikesed ahvibeebid olid nii numpsikud. Palju armsamad mu meelest kui inimlapsed. Üks tegi musi mulle.

Meie vabatahtlikuks tööks oli loomadele toit ette valmistada ning siis nende söötmine. Fun. Soovitan.

Arenal vulkaan ja kuumaveeallikad

Teise päeva õhtuks läksime kuumaveeallikatesse mõnulema. Paradise hot springsi siis. Palju erinevaid basseinne ja mullivanne oli. Meie lemmik oli üks väikese kosega, mille vee temperatuur oli +50C. Too päev oli vihmane ilm, mis tähendas, et iga 20 min tagant sadas umbes 10 min vihma. Hästi sürr tunne oli troopiliste taimede vahel soojas vees mõnuleda (mis sisaldas vist 28 mineraali ja muud kasulikku ainet?), vaadata suurt vulkaani ning lasta vihmapiiskadel end jahutada. Ligunesime mõned tunnid ja siis läksime õhtusööki jahtima.

Toit on Costa Ricas üsna hea. Kohalikud söövad enamasti casadot, mis sisaldab keedetud riisi, musti ube (frijoles), salatit ning siis on erinev liha. Casado con pescado on riis kalaga näiteks. Sõingi enamasti seda ja paaril korral spaghette.

Kohv on parem kui Tšiilis aga midagi väga erilist siiski mitte. Kahtlustame, et parem kraam läheb Euroopasse ja USA-sse müügiks ning koha peal tehakse kohvi odavamatest ubadest. Muidugi võib ka olla, et oleme Starbucksi kohviga nii ära harjunud, et igasugune muu vedelik tundubki nagu kohvimasina loputusvesi.

Meie viimane matk viis meid Arenali vulkaani ümbruses asuvasse loodusparki. Turismifirma buss, millega meid kohale kärutati oli vana logu, mis kolises ja rappus iga kivi otsas ja augus ning rääkida eriti ei saanud, sest lärmi tõttu midagi ei kuulnud. Giidiks oli kahtlane lokkis juustega ja lõvi tätoveeringuga tüüp, kelle inglise keel lonkas kõvasti ühte jalga.

Nägime ahve metsas ja huvitavaid linde. Jalutasime kose juurde ja vaatasime hotelli terassilt päikeseloojangut, mis oli üsna muljet avaldav. Ekskursioon lõppes looduslikes kuumaveeallikates. Maa-alune laava soojendab jõevee üles ning siis on ühe silla alla poolkoopa moodi asjanduse sisse tehtud lebotamiskoht.

Veevool oli väga tugev ja oleks mu peaaegu pikali niitnud. Täiesti kottpime oli, kui välja arvata õrn valgus, mis koopaseina sisse pistetud paarist küünlast tuli. Kuskil oli looduslik bassein kosega ja inimestel paistis lõbus olevat selle auru ja möllu sees aga meie istusime ühe madalama koha peale maha. Lasime tugeval ja soojal veesurvel oma selga ja jalgu masseerida ning ootasime vaikselt, millal minekut tehakse. Tasuta drink, mis meile anti, oli minu jaoks liiga kange ja lasin sellel jõevooluga ühineda.

Inimesed tulid suurte jahutuskastidega, õlled ja muud joogid sees. Palju oli peresid lastega. Jälgisime neid ja arutasime, et kui libastud ja sellele täiesti klaaslibedale kivist jõepõhjale kukud, siis pikka pidu ei ole. Ma sain vooluga kaasatulevate, umbes 20 cm läbimõõduga teravate äärtega kivitükkidega aeg-ajalt pihta. Kõrval inimesed lebasid täiesti pikali vees. Jäi arusaamatuks, miks see Tabacon hot springs nii populaarne on. Tasuta asjad kipuvad enamasti kehva kvaliteediga olema.

Järgmine päev loksusime bussiga San Josesse tagasi, kus oleme kõrval asuva hotelli baaris 2 £-seid kokteile joonud ja nüüd mõtleme, kuhu sööma võiks minna. Arvatavasti sinna samma hotelli restorani 😛 Sorry aga San Jose ei ole linn, kus tahaksid õhtul pimedas ringi jalutada.

Homme kariibi mere äärde 🙂

# data[].attributes.attachment_link.description
Nüüd oleme oma kohvritega Costa Ricasse jõudnud. Lendasime Mexico citysse, 8 h, ja sealt San Josesse 2,5 h. AeroMexico lennukid on mingid vanad kilukarbid. Hea, et üldse lendasid. Meie hotell San Joses asus muidu rahulikul tänaval aga üks neetud rong või veoauto, ma ei tea mis, tuututas terve öö.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Amazonase vihmametsadest on avastatud üle 400 uue looma- ja taimeliigi

1. november 2013 kell 12:11
Maailma Looduse Fondi (WWF) teadlased panid kokku nimekirja aastail 2010-2013 Amazonase vihmametsadest avastatud uutest looma- ja taimeliikidest. Uute liikidena avastati 258 taime, 84 kala, 58 kahepaikset, 22 roomajat, 18 lindu ja üks imetaja. Loetelus ei ole ära märgitud lugematul hulgal avastatud putukaid ja selgrootuid. Uute loomade hulgas on näiteks leegimustriline sisalik, sõrmeküünesuurune konn, taimetoitlasest piraaja, eredavärviline madu ja roosa orhidee. Leitud liike
"Need liigid moodustavad unikaalse loodusliku pärandi, mida me peame säilitama. See tähendab nende kodu - imelise Amazonase vihmametsa - kaitsmist, mida ohustab metsade raie, tammide ehitamine ning kullakaevandused," ütles WWF Living Amazon Initiative juht Claudio Maretti.

Leegimustriline sisalik: see ilus sisalik leiti Colombia Amazonasest vastkoorununa. Seda tabamatut liiki, Cerosaura hypnoide'st, pole metsikus looduses nähtud sellest ajast, kui selle originaalsed munad kokku korjati, seega arvatakse, et tegu on ohustatud liigiga.

Sõrmeküünesuurune konn: see kahepaikne kuulub ohustatud liikide hulka. Tema ladinakeelne nimi Allobates amissibilis tähendab "See võib olla kadunud", mis viitab sellele, et ala, kus ta jõudsalt kasvab, võidakse peatselt avada turismile. See on kolmas Allobates'e liik, mis leiti Guajaanast.

Taimetoitlasest piraaja on uut liiki piraaja. Tometes camunani võib olla kuni 50 cm lai ning kaaluda kuni 4 kg ja on taimetoiduline. See magevee kala elutseb kivistes kärestikes ja toitub kivide vahel kasvavatest seemikutest.

Eredavärviline madu "kadunud maailmast": see madu leiti Guajaana mägedest 1,5 km kõrguselt ning talle pandi Arthur C. Doyle'i "Kadunud maailmast" pärit tegelase professor George Edward Challengeri järgi nimeks Chironius challenger.

Roosa orhidee: uute taimeliikide hulgas on mitmeid orhideesid, mille hulgas on ka see roosa liik Sobralia imavieirae.

Nurruv ahv: see uus liik Callicebus caquentesis on üks umbes 20-st titi ahvide liigist, kes kõik elavad Amazonases. Teadlase Thomas Defleri sõnul hakkavad ahvilapsed nurruma, kui nad tunnevad ennast rahulolevalt.

Paljud uued liigid on leitavad vaid Amazonase vihmametsadest, mis tähendab, et vihmametsade hävitamine on neile suureks ohuks.

"Amazonasest viimase nelja aasta jooksul avastatud uute liikide info klassifitseerimine ja uuendamine on näidanud meile, kui tähtis on see regioon inimkonnale ning kui oluline on seda uurida, mõista ning säilitada. Nende ökosüsteemide hävitamine ähvardab biomitmekesisust ning kasu, mida see toob inimestele ja majandusele. Me ei saa lubada selle loodusliku pärandi kaotamist igaveseks," ütles Maretti.

Allikad: Wilde Life Spain, Scienece Daily, ERR, WWF
Toimetas Marlen Laanep
Fotod: WWF; Tiffani M. Doan; Philippe Kok, Huffington Post / Andre Cardoso, Thomas Deffer;

Loetumad artiklid

# data[].attributes.attachment_link.title
Amazonase vihmametsadest on avastatud üle 400 uue looma- ja taimeliigi | Telegram

# data[].attributes.attachment_link.description
Maailma Looduse Fondi (WWF) teadlased panid kokku nimekirja aastail 2010-2013 Amazonase vihmametsadest avastatud uutest looma- ja taimeliikidest. Uute liikidena avastati 258 taime, 84 kala, 58 kahepaikset, 22 roomajat, 18 lindu ja üks imetaja. Loetelus ei ole ära märgitud lugematul hulgal avastatud putukaid ja selgrootuid. Uute loomade hulgas on näiteks leegimustriline sisalik, sõrmeküünesuurune konn, taimetoitlasest piraaja, ...

# data[].attributes.attachment_link.description
Mulli saarel vihma sees Teine ja põhjalikum tutvus parasvöötme vihmametsadega oli mul eelmise aasta detsembris, kui külastasin Shotimaa lääneosas asuvat Mulli saart. Selle saare eripäraks on mägine maastik ja avatus Atlandi ookeanile ning sealt tulevatele vihmadele ja tormidele. Ükski neist kümnest päevast, mis ma saarel viibisin, ei möödunud vihmata.

# data[].attributes.attachment_link.description
Scribd is the world's largest social reading and publishing site.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Troopilistes vihmametsades on Maal leiduvatest taime- ja loomaliikidest üle poole, kirjutab The Telegraph.

Uuringus seisab, et vihmametsade hukkumist mõjutavad eelkõige kaks asja - globaalne kliimasoojenemine ning metsa mahavõtmine. Need toovad kaasa sealsete liikide hävingu.

Uurijate sõnul võib 2100. aastaks võrreldes praegusega troopilise vihmametsade taimedest ja loomadest alles olla 18 - 45 protsenti. See tähendab seda, et enamik liike kas kohaneb, läheb ära või sureb välja.

Teadlased võtsid vihmametsade ohu kindlakstegemisel aluseks 16 kliimamuutuse mudelit kogu maailmast. Samuti vaadati läbi satelliitfotod illegaalsetest raietest.

Kõige ohustatum on Amazonase piirkond, sellele järgnevad Aafrika ja Indoneesia vihmametsad.

Massachusettsis asuva Woods Hole Research Centeri ökoloogi Daniel Nepstadi sõnul on ainsaks looduskeskkonna säästmise võimaluseks kasvuhoonegaaside vähendamine.

"See uuring on kindel tõend, et maailma ökosüsteemis toimuvad suured muutused, mida mõjutavad nii kliima kui ka uue põllumaa kasutuselevõtt. Maa looduskeskkonna kiire hävimise ärahoidmiseks ja selle säilitamiseks tuleb kasvuhoonegaasidega võidelda," selgitas Nepstad.

# data[].attributes.attachment_link.description
Troopilistes vihmametsades on Maal leiduvatest taime- ja loomaliikidest üle poole, kirjutab The Telegraph. Uuringus seisab, et vihmametsade hukkumist mõjutavad eelkõige kaks asja - globaalne kliimasoojenemine ning metsa mahavõtmine. Need toovad kaasa sealsete liikide hävingu. Uurijate sõnul võib 2100. aastaks võrreldes praegusega troopilise vihmametsade taimedest ja loomadest alles olla 18 - 45 protsenti.

# data[].attributes.attachment_link.description
vihmamets, hülea, niiske troopika ( ekvatoriaalvöötme ning sademeterohkete lähisekvatoriaal- ja troopikavöötmealade) igihaljas taimekooslus. Looduslik vihmamets on kõrge, mitmerindeline, liigirohke ja valgusvaene, sisaldab ohtrasti liaane ja epifüüte. Suurimad vihmametsad paiknevad Amasoonias, Aafrikas, Kesk-Ameerikas, Malai saarestikus. Laiemas tähenduses on vihmametsad ka niiske lähistroopika ja parasvöötme soojemate piirkondade igihaljad metsad. Amasoonia vihmametsa nimetatakse selvaks.

# data[].attributes.attachment_link.description
The best day of my life. Matty (Matthew) a baby three toed sloth giving Claire (sloth handler and tour guide extraordinaire) a hibiscus petal. Taken at the Sloth Sanctuary in Costa Rica - http://www.slothsanctuary.com/

# data[].attributes.headline
    Paljud vihmametsades elavad loomad saadavad
      oma elu mööda puu otsas. Laisiklased elavad kogu oma elu ühe puu otsas
      ja vaid erandkorras võtavad ette ohtliku teekonna teise puu otsa. Nad on
      väga abitud ja ainus enesekaitse on jääda märkamatuks. Sellele aitab
      kaasa nende karvkatte rohekas varjund, mille annavad mikroskoopilised
      sinikud (bakterid). 

# data[].attributes.subject
    Paljud vihmametsades elavad loomad saadavad
      oma elu mööda puu otsas. Laisiklased elavad kogu oma elu ühe puu otsas
      ja vaid erandkorras võtavad ette ohtliku teekonna teise puu otsa. Nad on
      väga abitud ja ainus enesekaitse on jääda märkamatuks. Sellele aitab
      kaasa nende karvkatte rohekas varjund, mille annavad mikroskoopilised
      sinikud (bakterid). 