# data[].attributes.body
Per Plató el món real resideix al món de les idees, mentre que per Aristòtil el món de veritat és el sensible, l'essència de les coses no habita en un món separat, sinó que ambdues habiten en el mateix món, això queda representat en el quadre de Rafael "L'escola d'Atenes", Plató assenyala cap a dalt amb el dit apuntant al lloc on ell creu que es troba el món de veritat, mentre Aristòtil assenyala a la terra (el món sensible), ja que com he explicat és on ell creu que es troba el món de veritat.

# data[].attributes.body
En referència a aquesta disciplina, podem considerar que tots dos autors són bastant diferents, Plató ens explica que el veritable coneixement és "a priori" és a dir que ja es trobava dins nostre, existeix independentment de l'experiència sensorial i no es troba gràcies a aquesta, sinó que exclusivament per l'ànima. Aristòtil, per altra banda, defensa que tot coneixement va de l'experiència sensorial, per Aristòtil comprendre el món físic a través de l'observació és la base del coneixement. Aquest èmfasi de Plató de dalt a baix on es prioritzen les idees innates dona a un raonament abstracte, mentre que Aristòtil dona un enfocament totalment invers, de baix a dalt valorant l'evidència empírica i el raonament inductiu formant la base del mètode científic.

# data[].attributes.body
L'ètica de Plató també està assentada en la seva teoria. Sostenia que existeix un estàndard absolut i immutable del "bo", que assimilava amb la realitat última. Per a Plató, viure amb ètica consisteix a alinear l'ànima amb la idea del "bé", a través del raonament filosòfic.

L'enfocament d'Aristòtil cap a l'ètica és més pràctic. Coneguda com a "Ètica de la virtut", el seu sistema destaca les virtuts morals i el desenvolupament del caràcter. Aristòtil creia que el comportament ètic consisteix a trobar el terme mitjà entre els extrems i viure d'acord amb la raó (eudaimonia). Mentre que l'idealisme de Plató en ètica busca veritats i principis universals; la perspectiva d'Aristòtil està arrelada en les complexitats de l'experiència humana. L'ètica d'Aristòtil tracta de conrear virtuts personals, a través de la pràctica habitual, no sols mitjançant la comprensió intel·lectual.

# data[].attributes.body
Eudaimonia és un terme que procedeix del grec. Sol traduir-se com a felicitat o benestar, però la seva definició més exacta seria “florida humana” o “prosperitat”. Etimològicament, és la suma de les paraules “eu” (que significa bo) i “daimon” (que significa esperit). Prové de l'època grega d'Aristòtil, quan s'utilitzava aquest terme per a definir el major benestar humà.

# data[].attributes.body
La filosofia política de Plató, com es presenta en La República, advoca per un estat governat per filòsofs-reis. Això significa que només aquells que han aconseguit una comprensió profunda de les idees són aptes per a governar. D'aquesta manera, imaginava un estat ideal amb una estructura de classes rígida, guiat per la saviesa dels filòsofs.

Aristòtil va adoptar un enfocament més pragmàtic en la seva obra Política. Va criticar el concepte de filòsofs-reis i l'estat ideal de Plató. En conseqüència, va advocar en el seu lloc per un govern constitucional. Partia que l'ésser humà és un animal polític (Zoon politikón). En sintonia amb això, concep a l'Estat com una comunitat que, encara que posseeix una estructura jeràrquica, posa als homes lliures, en peus d'igualtat.

També va destacar el paper de la classe mitjana a mantenir l'estabilitat i va donar suport a la idea d'un govern de molts, en lloc d'un conformat per una elit selecta. A diferència de la visió utòpica de Plató, el model polític d'Aristòtil condueix a un model de govern més realista, i assolible, que va tenir una gran influència en els sistemes polítics moderns.

# data[].attributes.body
Rafael, que va voler representar ni més ni menys que els orígens del pensament occidental, que com tots sabem va néixer en l'Antiga Grècia.

L'artista pinta als filòsofs clàssics més destacats de tots els temps i ho fa posant-los rostres d'artistes contemporanis.

Així per exemple, en el centre tenim a Plató (pintat com a Leonardo) i Aristòtil, les dues principals branques de la filosofia.

Al llarg de la pintura trobem a la resta de filòsofs clàssics com Heràclit (amb els trets de Miguel Ángel), Euclides (com a Bramant), Protógenes (retratat com el seu amic El Sodoma), Hipatia (la seva núvia Margherita) i Apel·lis (autoretrat del mateix Rafael).

Tenim també a Epicur, Empédocles, Parmènides, Sòcrates, Diògenes…

En definitiva, el jove Rafael va situar al mateix nivell a filòsofs i artistes.

# data[].attributes.body
El mètode de la maièutica de Sòcrates i Plató consisteix a guiar la persona, a través de preguntes, perquè descobreixi el coneixement que ja té dins seu. Tal com he explicat, Plató creu que el coneixement és innat: l’ànima ja sap moltes coses abans de néixer, i aprendre és simplement recordar aquestes veritats internes. Així, la maièutica ajuda a "despertar" aquest saber que l’ànima ja porta en el seu interior.

# data[].attributes.body
El terme "zôon politikón" és una expressió grega utilitzada per Aristòtil (més que per Plató) que significa literalment "animal polític" o "ésser social". Amb aquest concepte, Aristòtil volia dir que els éssers humans som, per naturalesa, criatures que vivim en societat i necessitem interactuar amb altres persones per desenvolupar-nos completament. Per Aristòtil, la vida en comunitat no és només una elecció, sinó una part essencial de la nostra naturalesa, perquè a través de la convivència amb altres podem aconseguir el nostre benestar i plenitud.

# data[].attributes.body
Sant Agustí va viure entre els anys 354 i 430 dC, en una època en la qual l'Imperi Romà estava en decadència i el cristianisme passava de ser perseguit a convertir-se en la religió oficial. En aquest context d'invasions bàrbares i crisi política i social, les persones buscaven respostes sobre el sentit de la vida i el paper de Déu. La crisi generada per la caiguda de la polis i l'afebliment de l'Imperi va resultar en un buit de referències i el sorgiment de diverses filosofies ètiques, com l'estoïcisme i l'epicureisme, a més de corrents místics i moviments religiosos, denominats "heretgies". L'arrianisme, defensat per Arrío, rebutjava la Trinitat, mentre que el donatisme, proposat per Donato a Cartago, afirmava que només sacerdots irreprotxables podien administrar sagraments. Per part seva, el maniqueisme de Mani destacava la lluita entre el Bé i el Mal, i el pelagianisme de Pelagio negava el pecat original, defensant la lliure voluntat humana. El gnosticisme, que advocava per un coneixement esotèric, va ser rebutjat pel seu qüestionament a la universalitat del cristianisme.

En aquest període, la filosofia grega i el coneixement científic van declinar, donant pas a l'astrologia i alquímia, encara que el dret i la filosofia van continuar desenvolupant-se, sobretot a través de la Patrística i Plotí. La filosofia romana es va tornar pràctica i l'eclecticisme va permetre la integració de diverses escoles com el cinisme, estoïcisme i epicureisme. Mentre els estoics actuaven com a guies espirituals en la cort, el cristianisme, enfrontant-se al gnosticisme, buscava integrar i accessibilitar els seus ensenyaments, fusionant la fe amb el pensament grec, establint un diàleg entre fe i raó que establiria les bases per al pensament cristià posterior.

L'estoïcisme, fundat per Zenó de Citio, ressalta la relació entre política i llibertat, amb pensadors com Sèneca i Marc Aureli defensant que la felicitat es troba en viure conforme a la raó i acceptant el destí amb serenitat. En contrast, l'escepticisme, creat per Pirrone d'Elis, proposa que la raó no pot aconseguir la veritat, ja que els sentits només mostren aparences i les opinions són convencionals. Els escèptics practiquen la "epokhé" (no opinar) i la aphasia (no parlar), argumentant que no hi ha una veritat absoluta i procurant l'ataràxia, prioritzant la calma sobre la cerca del coneixement. Així mateix, el neoplatonisme, que va emergir en el segle III, combina el pensament platònic amb influències místiques orientals. Plotí, la seva figura principal, suggereix que tot prové del principi únic, l'U, del qual emanen el logos i la creació. L'ésser humà, actuant com un vincle entre el material i l'intel·ligible, cerca la felicitat en unir-se amb l'U i alliberar-se de l'àmbit sensible. Finalment, la patrística, que abasta des dels primers cristians fins al segle VIII, s'enfoca a defensar el cristianisme enfront del paganisme i les heretgies. El Primer Concili de Nicea en 325 estableix el primer dogma cristià, i figures com Sant Justinià i Orígens uneixen la fe i la raó, demostrant que la revelació divina i la filosofia no són contradictòries.

Font: https://irakasleikasle.wordpress.com/2023/12/18/agustin-de-hipona-contexto-filosofico/

# data[].attributes.body
El neoplatonisme va ser una escola filosòfica que, influenciada per moviments orientals, va actualitzar els postulats platònics. L'auge del neoplatonisme es va donar al començament d'aquesta era a la ciutat d'Alexandria. Entre els segles III i VI va tenir una important repercussió, sent considerat com un dels últims exponents del paganisme de l'antiguitat. Cal ressaltar que el neoplatonisme va ser un moviment heterogeni. A grans trets va pretendre sintetitzar les proposicions de Plató, especialment aquelles vinculades a la teoria de les formes.

El neoplatonisme estableix una dicotomia entre el material i l'espiritual, connectant totes dues dimensions a través de mediadors que transmeten el poder diví. Es promou l'ascetisme com a mitjà per a alliberar-se dels lligams sensorials. Aquest moviment filosòfic és considerat fonamental en els inicis del cristianisme, ja que va influir en pensadors cristians que van utilitzar els seus conceptes per a argumentar sobre l'ànima. La fusió de l'idealisme platònic amb corrents religiosos orientals es dona en un context en què el paganisme busca preservar-se davant els nous temps.

Des d'una perspectiva filosòfica, tot l'existent emana d'una unitat suprema coneguda com l'U, una realitat buida i fonamental que origina tota la resta. El Logos, o Verb, és la primera emanació de l'U, actuant com a font d'idees i possibilitats. Al costat de l'U i al Logos, es troba l'Ànima, que dona origen a la matèria i al moviment. Aquests tres elements constitueixen les hipòtesis del neoplatonisme, segons la teoria de Plotí; l'U és el principi inefable, mentre que el Logos (nous) s'assimila a la intel·ligència pura, i l'ànima divideix la seva naturalesa entre el nous i la creació del món sensorial. Així, el neoplatonisme es presenta com una estructura jeràrquica en la qual l'U és l'absolut i les hipòtesis són reflexos d'aquesta realitat transcendental.

Font: https://definicion.de/neoplatonismo/

# data[].attributes.body
Sant Agustí d'Hipona sosté que la ment se sent atreta pels cossos externs a través dels sentits. En ser incorpora, la ment no pot fer seus aquests cossos, així que recull les seves imatges, rebutja les que ha creat internament i s'aferra a les externes, convencent-se a si mateixa que s'identifica amb elles. Aquesta unió fa que, en intentar conèixer-se, la ment només pugui concebre's com la imatge de la qual s'adhereix. Per a l'autor, la ment ha de separar-se d'aquestes imatges, les quals són marques d'experiències passades, per a realment conèixer-se. En aquest context, aglutina els records de les observacions sensorials i s'adona que el seu amor cap a les imatges externes la desorienta, obstaculitzant el seu acte-coneixement.

En contrast, Descartes rebutja la fiabilitat dels sentits com a mitjà per a aconseguir la veritat, encara que admet que en unes certes circumstàncies poden semblar fiables. No obstant això, ressalta que tant en la bogeria com en els somnis es pot confondre l'experiència amb la realitat. A diferència d'Agustí, qui argumenta que els sentits distorsionen l'autocomprensió de la ment, Descartes usa la ineficàcia dels sentits per a elevar la raó com l'única font de coneixement veritable, proposant així diferents perspectives sobre la relació entre ment i sentits.

Tant Sant Agustí com Descartes coincideixen que els sentits no són un mitjà efectiu per a determinar la veritat. Agustí argumenta que les imatges que la ment adopta a través dels sentits no pertanyen a la seva naturalesa i condueix a errors, afirmant que "erra la ment" en unir-se a aquestes imatges (De Trinitate. X. V. 9). Per tant, a través dels sentits no es pot accedir a una comprensió verídica de la naturalesa de la ment. Descartes comparteix aquesta perspectiva, reconeixent que el que ha considerat veritable prové dels sentits, però s'adona que aquests poden enganyar, especialment quan s'experimenten somnis o estats de bogeria, la qual cosa genera dubtes sobre la realitat del que es percep. Blanchet assenyala que la desconfiança en el coneixement sensible és la causa principal del dubte en tots dos pensadors, els qui inclouen no sols el sentit immediat, sinó també els records i les representacions imaginatives. Tant Agustí com Descartes consideren que aquestes formes de coneixement són susceptibles a l'error i, per tant, no permeten una comprensió fiable de la realitat. En resum, el seu escepticisme cap al coneixement sensorial revela una unió filosòfica en les seves obres

Font: http://repository.pedagogica.edu.co/bitstream/handle/20.500.12209/10453/TE-23349.pdf?sequence=1&isAllowed=y

# data[].attributes.body
Descartes va néixer a França en 1596, en un context de transformacions profundes i crisis socials, polítiques i econòmiques, que van marcar la transició de l'edat mitjana a l'Edat Moderna. El Renaixement, que va començar en els segles XV i XVI, proposa un retorn a l'Antiguitat clàssica i estableix l'autonomia de la raó enfront dels dogmes de l'Església, influint en la filosofia amb nous valors humanistes i naturalistes. Aquesta nova cultura valora a l'individu i la seva dignitat, i fomenta la revolució astronòmica i el sorgiment de la ciència moderna. Galileu, considerat el pare de la ciència moderna, defensa l'heliocentrisme i estableix que l'experiència és el fonament del coneixement científic, reemplaçant la cerca d'essències amb l'estudi de qualitats mesurables.

El Barroc, que va seguir al Renaixement en el segle XVII, es caracteritza per un pessimisme que contrasta amb l'optimisme renaixentista. En aquesta època, sorgeix l'escepticisme de Montaigne, qui adverteix sobre la impossibilitat del coneixement. La filosofia es diversifica en dos corrents oposats buscant renovar el saber: el racionalisme, que utilitza les matemàtiques com a model, sostenint que només la raó ofereix coneixements vàlids, i l'empirisme, que es basa en la ciència experimental, argumentant que tots els nostres coneixements deriven de l'experiència. Tots dos corrents fomenten la superació del realisme i promouen l'idealisme, relegant els problemes metafísics. Descartis, autor del Discurs del mètode, és considerat el pare de l'idealisme i de la filosofia moderna.

Font: https://www.iesjorgejuan.es/contexto-descartes

# data[].attributes.body
El racionalisme, associat a la figura de Descartes com a fundador de la filosofia moderna, és el moviment filosòfic que sorgeix a l'Europa continental del segle XVII i que defensa la primacia de la raó per a aconseguir la veritat. Aquest enfocament influirà profundament en tota la filosofia moderna i contemporània, motivat pel desig de comprendre el món a través de lleis universals. Partint d'uns certs principis innats de la raó, l'ésser humà pot entendre i dominar la naturalesa, construint el coneixement mitjançant regularitats de caràcter matemàtic.

Font: https://filco.es/racionalismo-razon-llegar-a-la-verdad/

# data[].attributes.body
Descartes va néixer a La Haye, una petita ciutat de la Bretanya francesa, en el si d'una família de la petita noblesa. Va estudiar a La Flèche, on va rebre una formació humanística i científica sòlida dins de la tradició escolàstica. Posteriorment, es va llicenciar en dret, però com que no tenia problemes econòmics es va poder dedicar a l'estudi. El seu contacte amb la nova ciència es va produir gràcies a Isaac Beeckman (1588-1637), que el va introduir en la física matemàtica i amb qui va millorar els seus coneixements de geometria. El 1649 es va mudar a Estocolm on a causa de les baixes temperatures va patir una pulmonia la qual li va causar la mort. És considerat el pare de la filosofia moderna a més de ser el creador de la geometria analítica i l'òptica geomètrica.

Font: Noesi