# data[].attributes.body
Titlu: Legendele Olimpului
Autorul: Alexandru Mitru
Editura: Editura Tineretului
Anul publicării: Prima ediție a apărut în 1962
Rezumatul:
"Legendele Olimpului" de Alexandru Mitru este o colecție captivantă de povești ce explorează mitologia greacă. Cartea începe cu geneza lumii și povestește despre zeii Olimpului, precum Zeus, Hera, și Atena, dezvăluind miturile și aventurile lor. Eroii legendari, cum ar fi Hercule și Perseu, sunt prezenți și ei într-o serie de încercări și victorii epice. Autorul reușește să aducă la viață personaje mitologice complexe, oferind cititorilor o călătorie fascinantă în universul mitologic grecesc, plin de intrigă, învățăminte și farmec.
Personaje:
Printre personajele esențiale se numără zeii Olimpului precum Zeus, Hera, Atena, Apollo, dar și eroi celebri cum ar fi Hercule și Perseu.
Aprecieri personale:
Cartea impresionează prin modul în care autorul reușește să îmbine mitologia greacă cu un stil narativ accesibil, captivant pentru cititorii de toate vârstele. Atmosfera magică a poveștilor și profunzimea caracterelor contribuie la o lectură plină de farmec și învățăminte.
Recomandări:
"Legendele Olimpului" este o recomandare entuziastă pentru toți cei interesați de mitologia greacă și pentru cei care doresc să descopere sau să redescopere poveștile clasice. Această carte este potrivită atât pentru adolescenți, cât și pentru adulți, oferind o incursiune captivantă într-un univers mitologic bogat și fascinant.

# data[].attributes.body
Diminutive: -aș, -el, -ea, -ic, -ică, -ice, -ioară, ișor, -uleț, -uș, -uță, -iță, -uc, -ui, -uie, -uț, -eț, -icică, -uliță

Argumentative: -an, -ău -andru, ișcană, -oaie, -oi

Pentru nume de agent: -ar, -aș, -easă, -eț, -agiu, -agiu, -ist, -tor, -ier, -er

Colective: -ărie, -ăraie, -et, -ime, -iș, -iște

Locative: -ărie

Pentru denumirea unor abstracțiuni: -anță, -etate, -eală, -ie, -ință, -ime, -ism, -ătate, -itate, -ărie, -tură, -oare, -enie, -iș, -îș, -lâc, -șug

Pentru denumirea unor modalități: -âș, -ește, -iș, -mente

Pentru denumirea instrumentelor: -ător, -ătoare, -ău, -itoare, -ar, -uș, -ură

Pentru denumirea originii: -ean, -ac, -an, -ian, -ar, -aș, -ez, -it, -iot

Pentru denumirea însușirilor: -al, -ar, -aș, -at, -bil, -esc, -ist, -iu, -nic, -os, -tor, -uș

# data[].attributes.body
Privative (cu sensul „fără”, „a lipsi de”, „lipsit de”): a-, des-/dez-/de- (apolitic, desprinde, dezlipi, debloca)

Negative (oferă bazei volari negative): a-/an-, in-/i-, ne- (anormal, anistoric, inexact, imoral)

Iterative (oferă bazei ideea de repetare): răs-/răz-, re- (răsciti, răzgândi, reciti)

Pentru superlativ (marchează neobișnuitul și exagerarea): arhi-, extra-, hiper-, prea-, super-, supra-, ultra- (arhiplin, extrafin, hipersensibil, preabun, superfin, supracopertă, ultrascurt)

Delocutive (exprimă înlocuirea, devenirea, facerea): în-, de- (înlocui-, depărta-)

Locative (exprimă locul sau ierarhizarea valorică): ante-, extra-, intra-, pre-, post-, sub-, supra-, trans- (antevorbitor, extraurban, intraurban,  preziua, postfață, subaprecia, transalpin)

Pentru asociere (exprimă ideea de asociere): con-/com-/co- (consătean, compatriot, coproprietar)

Pentru a exprima sensul de „împotrivă”: anti-, contra- (anticorupție, contrazice)

Pentru a exprima sensul de „pentru”: pro- (prodecmocrație)

Pentru a exprima corelația: inter- (interfață)

# data[].attributes.headline
Definiție a textului literar, nonliterar și textul nonficțiune

# data[].attributes.subject
Definiție a textului literar, nonliterar și textul nonficțiune

# data[].attributes.headline
Pronumele interogativ și adjectivul proniminale interogativ.

# data[].attributes.subject
Pronumele interogativ și adjectivul proniminale interogativ.

# data[].attributes.body
Titlu: Samareteanca
Autorul: Ion Druță
Editura: Editura Cartier
Anul publicării: 1986
Rezumatul: Samareteanca este o poveste care explorează viața unui grup de oameni simpli dintr-un sat moldovenesc. Aventurile și relațiile lor sunt conturate cu umor, sensibilitate și introspecție, oferind cititorului o incursiune captivantă în lumea rurală.
Personaje: Printre personajele cheie se numără Samareteanca, o femeie înțeleaptă și harnică, dar și alți săteni cu trăsături distincte, contribuind la bogăția diversității umane în poveste.
Aprecieri personale: Îmi place cum Ion Druță reușește să surprindă frumusețea vieții simple într-un mediu rural. Personajele autentice și umorul subtil creează o conexiune specială cu cititorul, oferind o perspectivă autentică asupra valorilor tradiționale.
Recomandări: Recomand această carte celor care apreciază povestiri pline de viață, cu personaje bine conturate și o atmosferă autentică rurală. Samareteanca este o lectură plăcută pentru cei care caută să exploreze frumusețea și complexitatea vieții în comunitățile mici.

# data[].attributes.body
Titlu: Amintiri din copilărie
Autorul: Ion Creangă
Editura: Editura Junimea
Anul publicării: 1881
Rezumatul: "Amintiri din copilărie" este o culegere de povestiri autobiografice scrise de Ion Creangă. Cartea ne oferă o incursiune în lumea copilăriei autorului în satul Humulești din Moldova. Fiecare poveste aduce la viață experiențe, întâmplări și personaje pline de umor și nostalgie.
Personaje: Printre personajele remarcabile se numără protagonistul Ion, bunicul Aga, tatăl Ștefan, mama Smaranda, dar și numeroși prieteni și vecini, contribuind la colorarea tabloului vivid al vieții de la țară.
Aprecieri personale: Cartea m-a captivat prin modul în care Ion Creangă își relatează amintirile, aducând la viață atmosfera autentică a satului românesc. Umorul său inconfundabil și detaliile pline de farmec fac lectura memorabilă.
Recomandări: Recomand această carte tuturor celor care doresc să descopere frumusețea și autenticitatea poveștilor de viață din mediul rural românesc. Amintiri din copilărie oferă o incursiune plină de căldură în trecutul nostru cultural și este o lectură potrivită atât pentru cei care iubesc literatura clasică românească, cât și pentru cei care doresc să exploreze tradițiile și obiceiurile satului.

# data[].attributes.headline
Micul Prinț de Antoine de Saint-Exupéry 

# data[].attributes.subject
Micul Prinț de Antoine de Saint-Exupéry 

# data[].attributes.body
Titlu: Micul Prinț
Autorul: Antoine de Saint-Exupéry
Editura: Editura Humanitas
Anul publicării: 1943
Rezumatul: "Micul Prinț" este o poveste despre călătoriile unui pilot de avion care aterizează pe un asteroid și întâlnește un personaj ciudat - Micul Prinț. Prin conversațiile lor, autorul explorează aspecte ale vieții și oamenilor, evidențiind sensul pierdut al maturității și valoarea simplității. Micul Prinț călătorește pe diferite planete și întâlnește personaje diverse, iar prin aceste experiențe, cititorul este invitat să reflecteze asupra semnificației și importanței lucrurilor simple și autentice în viață. Cartea transmite lecții filozofice și morale, explorând teme precum prietenia, iubirea, responsabilitatea și trecerea timpului.
Personaje:
Vulpea naratorul, micul print, sarpele, arborele baobab,regele,betivul,omul de
afaceri,lampagiul,floarea cu trei petale,
trandafirul.
Aprecieri personale: Fascinat de profunzimea simbolismului și emoționalitatea povestirii, precum și de ilustrațiile sugestive ale autorului. Micul Prinț rămâne o capodoperă literară ce te provoacă să reflectezi asupra sensului vieții.
Recomandări: O lectură esențială pentru toate vârstele, Micul Prinț oferă lecții de viață durabile și invocă o privire filosofică asupra lumii. Este o carte cu multiple straturi de înțeles, potrivită atât pentru cei mici, cât și pentru adulți în căutarea înțelepciunii și sensului existenței.

# data[].attributes.headline
Pronumele nehotărât și adjectivul pronominal nehotărât 

# data[].attributes.subject
Pronumele nehotărât și adjectivul pronominal nehotărât 

# data[].attributes.headline
Pronume negativ. Adjectivul pronominal negativ

# data[].attributes.subject
Pronume negativ. Adjectivul pronominal negativ

# data[].attributes.body
Numeralul este partea de vorbire flexibilă, specializată pentru exprimarea noţiunii de numär definit: un număr în sine, determinarea obiectelor sau ordinea obiectelor prin numărare.

Numeralele multiplicative arată în ce proporţie creşte o cantitate sau o calitate: îndoit, înzecit, însutit. Numeralul multiplicativ răspunde la întrebarea în ce proporţie?.

# data[].attributes.headline
Prin ce se formează Numeralul Multiplicativ?

# data[].attributes.subject
Prin ce se formează Numeralul Multiplicativ?

# data[].attributes.body
Numeralele multiplicative se formează prin derivare cu prefixul în- / îm- şi sufixul participial -it: doi - a îndoi - îndoit; zece - a înzeci - înzecit.
Unele dintre ele au sinonime neologice: îndoit dublu; întreit triplu.
Numeralele multiplicative pot avea valoare adverbială sau adjectivală.
Cu valoare adverbială determină un verb şi nu sunt flexibile, iar cu valoare adjectivală determină un substantiv şi au flexiunea adjectivului.
A câştigat triplu; câştig triplu - câștiguri triple.

# data[].attributes.body
●Numeralele distributive exprimă repartizarea precisă a obiectelor în spațiu şi în timp, în grupe egale.
●Numeralul distributiv răspunde la întrebarea câte câti/câte?.
●Numeralele distributive se formează în limba română din adverbul câte şi orice numeral cardinal: câte două, câte trei, câte zece.

# data[].attributes.body
●Numeralele adverbiale arată de câte ori se repetă o actiune sau în ce proporţie se găseşte o calitate sau o cantitate.
●Numeralul adverbial răspunde la întrebarea de câte ori?
●Numeralul adverbial are structura unei locuțiuni şi se formează din prepoziția de + numeralul cardinal în forma de feminin + substantivul ori: de două ori, de zece ori, de o sută de ori.

# data[].attributes.body
●Numeralele colective exprimă ideea de însoţire, de grupare a obiectelor în spaţiu şi în timp.
●Numeralele colective de la doi sunt moştenite din limba latină: amândoi, amândouă.
●Numeralele ambii, ambele sunt imprumutate din limba italiană.
Alte numerale colective se formează din numeralul cardinal, precedat de silaba tus-, o variantă a pronumelui nehotărât toți tustrei, tustrele, tuspatru, tuscinci.

# data[].attributes.body
Numeralul poate avea funcțiile sintactice de:
● subiect: Când doi se bat, /¹ al treilea câștigă./²

● predicat: (nume predicativ): Cine ține doi pepeni în mână,/¹ rămâne fără niciunul./²

Orice la timp dăruit prețuiește însutit.

● atribut: Trei corăbii încărcate n-aşteaptă pe una deşartă. E destul o mâță la doi șoareci.
●complement: Leneşul, ca să nu facă un pas, face zece.

# data[].attributes.body
Basmul cult, spre deosebire de basmul popular, are un autor cunoscut şi respectă anumite strategii de scriitor: construieşte o narațiune rotundă, relatează istoria într-o formulă concisă, structurată pe secvenţe distincte (de ex., cele câteva tentative succesive ale eroului de a face comert).

# data[].attributes.body
Planul dezvoltat de idei include, pe lângă ideile principale, câteva idei secundare, derivate ale primelor. El extinde fazele esențiale ale narațiunii, incluzând și câteva episoade, distincte și ele, în cadrul secvențelor mai ample. Planul dezvoltat de idei presupune şi unele amănunte sau detalii.

Atât planul simplu, cât și planul dezvoltat pot fi alcătuite din construcţii nominative (1. Familia eroului; 2. Probele iniţiale... etc.) sau din enunțuri narative (1. Eroul avea trei fraţi; 2. Tatăl i-a expus, înainte de a-i trimite în lume, la câteva probe de foc"... etc.).

Notă: Planul (dezvoltat) alcătuit din propoziții enunţiative poate să evolueze într-un rezumat al textului narativ.

# data[].attributes.body
Rezumatul este o reproducere comprimată şi succintă a unui text, din perspectiva şi cu cuvintele autorului rezumatului (se admit citate şi formule fixe din text, cu trimitere la textul originar). Pentru a face un rezumat, e necesar să fixezi secvenţele şi ideile principale emise în ordinea în care apar în textul-reper. Ar fi de ajutor, la început, un plan desfăşurat al textului, pentru a nu omite ideile esențiale. Pe parcurs se omit secvențele, episoadele narative sau personajele ocazionale, fără un rol deosebit în text. Se reformulează mesajul, ajungând la formula succintă prin reformularea enunțurilor. Un rezumat ascunde și o opinie personală faţă de text, inclusiv prin alegerea secvenţelor şi prin formula (narativă şi descriptivă) aleasă.

# data[].attributes.body
Parabola este o scurtă povestire alegorică cu tâlc și cu caracter moral sau religios; pildă; alegorie.
Parabola e naraţiunea sub care se ascunde un adevăr important sau o învăţătură. A vorbi prin parabole sau a vorbi în pilde înseamnă a afirma, prin ocoluri, adevăruri importante.

# data[].attributes.body
Locuțiunea verbală este alcătuită dintr-un verb şi un substantiv (a face față, a da curs) sau un adverb (a da înapoi, a da afară).

Spre deosebire de îmbinările libere de cuvinte, construite în baza unui verb, locuţiunile au un sens unitar şi nu admit, în linii mari, modificări ale elementelor constituente subordonate. Într-o locuțiune, substantivul va avea forma articulată sau nearticulată, de singular sau de plural, cum a fost „prins" la momentul constituirii: a avea acces (nu accese sau accesul), regimul locuțiunii fiind la: are acces la o bibliotecă bună.

# data[].attributes.body
Atât verbul, cât și locuțiunea verbală impun substantivului o anumită formă gramaticală, cu sau fără prepoziţie:
a ține ca pe palmă (pe cine?)
a ține cald (cui?)
a ține casă (cu cine?)
a ţine companie (cui?)
a ține cont (de ce?)
a ţine minte (pe cine?, ce?)
a ţine pasul (cu cine?, cu ce?)
a ține socoteala (de ce?)
a ţine morțiș (la ce?)

# data[].attributes.body
Verbele care se conjugă la toate persoanele (I-II-III) se numesc personale.
Verbele care nu au forme pentru persoana I și a II-a, ci numai pentru persoana a III-a se numesc impersonale (acestea nu au un subiect concret): plouă, ninge, înserează, se poate, se cuvine, trebuie etc.
Verbele impersonale numesc stări şi acţiuni care nu admit un subiect, utilizându-se la persoana a III-a singular: întunecă, fulgeră, amurgeşte, fulguieşte, viscoleşte.

Unele verbe sunt atestate doar cu pronumele reflexiv se: se luminează, se desprimăvărează, se înnoptează, se înserează.

# data[].attributes.body
Funcţia sintactică a verbului la orice formă de mod personal este cea de predicat verbal sau de parte componentă a predicatului nominal (verb copulativ).
Pisica cu clopoței nu prinde şoricei.
Calul bun se vinde din grajd.
Flămândului și o bucată de mămăligă rece i se pare plăcintă.
O meserie prețuiește cât o moşie.

# data[].attributes.body
Locuţiunea verbală are aceleaşi funcţii sintactice ca şi verbul.
Dacă verbul din locuțiune se află la un mod personal, întreaga locuțiune este considerată predicat verbal.
Dacă verbul din locuțiune este la un mod nepersonal, funcția sintactică a locuţiunii coincide cu funcția sintactică a verbului.

# data[].attributes.body
●Aforismul este o cugetare generalizatoare care exprimă un adevăr, o idee autentică într-o formä sugestivă, concisă, memorabilă.

●Proverbul este o expresie populară concisă, deseori figurată, care conține o generalizare a experienţei de viaţă sub formă de povaţă sau de gând înţelept.

# data[].attributes.body
Adverbul este partea de vorbire neflexibilă care arată circumstanţa unei acţiuni, a unei stări sau a unei însuşiri. Adverbul, de regulă, determină un verb, un adjectiv, mai rar un substantiv sau un alt adverb.

După sens, adverbele pot fi de timp (atunci, astăzi, deunăzi), de loc (acolo, aici, departe, nicăieri), de mod (bine, încet, repede, copilăreşte).

# data[].attributes.body
Funcţiile sintactice ale adverbului sunt dictate de sensul său.
Complement circumstanţial
● de loc Ochii înţeleptului văd mai departe.
●de mod În apa lină te îneci uşor.
● de timp Adevărul întotdeauna iese deasupra ca untdelemnul.
●Nume predicativ E destul o mâță la doi șoareci.
● Atribut Ploaia de dimineață nu ţine mult.
Nu toate adverbele au funcții sintactice proprii/separate. Unele sunt utilizate
doar împreună cu alte cuvinte şi sunt analizate în cadrul unei singure părți de propoziţie.

# data[].attributes.body
●Prepoziţia este partea de vorbire neflexibilă care exprimă raporturi sintactice de dependenţă între părţile unei propoziţii.

●Prepoziţiile stau înaintea diferitelor părţi de vorbire: substantive (din aur), pronume (despre dânsa; cu mine), numerale (din doi în doi), verbe (de a povesti; la răspuns), adverbe (de ieri; până acolo).
● Unele prepoziții și locuțiuni prepoziționale, fiind provenite din substantive sau adverbe, impun substantivului forma de caz genitiv: înaintea casei, deasupra casei, dedesubtul casei, în fața casei, în spatele casei, de-a lungul casei, în afara casei, în preajma casei etc.
●Impun dativul câteva prepoziții: datorită prietenilor, grație ajutorului, mulțumită sprijinului, conform instrucţiunilor, contrar aşteptărilor, asemeni oamenilor, aidoma eroului de basm, potrivit surselor.
● Prepoziția datorită şi sinonimele ei grație, mulțumită se utilizează numai atunci când vorbitorul apreciază pozitiv acțiunea împlinită, epuizată sau rezultatul ei: Am reusit datorită familiei. A ajuns la timp datorită unui calcul corect.
Pentru alte situații, defavorabile sau soldate cu eșec, se utilizează locuțiunile prepoziționale din cauza, din pricina: S-a accidentat din cauza neatenției. A întârziat din cauza traficului intens.

# data[].attributes.body
●Conjuncţia este partea de vorbire neflexibilă care leagă părți de propoziţie şi propoziţii. Conjuncţiile sunt simple (şi) sau compuse (fiindcă).

●Conjuncţiile pot fi coordonatoare (şi, iar, dar, ci, însă, nici, sau, ori, fie etc.) şi subordonatoare (că, dacă, deşi, fiindcă, deoarece, întrucât, căci etc.).

●Locuţiunile conjuncţionale sunt alcătuite din diverse pärţi de vorbire, dar conțin neapărat o conjuncţie: cu toate că, pentru că, de aceea că, înainte ca să, cum că, măcar că, doar că etc.
● Unele conjuncţii participă la alcătuirea modului conjunctiv (să), a cuvintelor compuse (iarăşi, acuşi, totuşi, douăzeci şi doi, orişicine, acelaşi) și a locuțiunilor (ca și cum, cum că, nici că, numai că etc.).

Se scriu într-un cuvânt conjuncțiile compuse: deoarece, deși, fiindcă, încât, în- trucât, precum. Ele se disting astfel de locuțiunile şi de grupurile de cuvinte cu o componență asemănătoare, scrise în cuvinte separate: dat fiind că, în cât (timp), întru cât. Se scriu la fel în cuvinte separate conjuncțiile formate din două elemente conjuncționale: ca să, cum că, încât să, precum că etc.

# data[].attributes.body
●Interjecţia este partea de vorbire neflexibilă de tip special, care exprimă sentimente și manifestări de voinţă sau care imită sunete şi zgomote.

●Interjecţiile pot fi primare şi secundare. Interjecţiile primare sunt simple (ah, of, vai, o, măi, hai etc.) sau compuse (cirip-cirip, hodoronc-tronc, hei-hei).

●Interjecţiile secundare sunt provenite din alte părți de vorbire: substantive (ajutor!, slavă!, foc! etc.); verbe (uite!, poftim!, etc.); adverbe (aşa!, halal!, bine!, bun! etc.).

# data[].attributes.body
●Au funcţii sintactice distincte doar unele interjecţii - cele care construiesc o relaţie cu alte părți de propoziţie.
●Funcția sintactică principală a interjecției este cea de predicat.
●Atunci când interjecţia vai! apare ca regentă pentru un complement (Vai de soarta lui!), ea are funcția de predicat, deoarece în alt context s-ar putea spune Soarta îi este nefavorabilă, iar interjecţia preia valoarea predicatului nominal, sugerând compătimire, milă, regret.
În rol de predicat apar, de cele mai multe ori, interjecțiile care imită sunete din natură: ştiobâlc, hârști, zbârr, pleosc, trosc.
●În rol de subiect, complement sau atribut apar interjecțiile care se poartă ca substantive: primesc articole sau prepoziții (Îşi spune oful. Repetă întruna refrenul de nani-na.) ori iau forma de plural (Se aud urale).

# data[].attributes.body
●Povestirea este specia literară și forma cea mai puțin riguroasă a genului epic. Uneori ea se confundă cu noţiunea mai largă de narațiune propriu-zisă. Deși nu are rigori spațiale, de obicei e o istorie de mică întindere, cu personaje puţine. La origine, povestirea relatează un (singur) fapt/o întâmplare la care naratorul a fost sau pretinde că a fost martor ocular. În acest sens, ea pretinde a relata o întâmplare „reală" (dar realitatea sau realismul sunt pe câmpul de convenții al literaturii, unde fiecare narator pretinde că povesteşte un fapt real).
Putem spune că arta narațiunii, în genere, e arta povestirii.
●Nuvela este o specie a genului epic în proză, cu un singur fir narativ, cu conflict concentrat și puţine personaje, acţiunea construindu-se, de regulă, în jurul personajului principal. Nuvela are o construcție riguroasă, conflict bine conturat, atitudine obiectivă din partea autorului. Având în vedere multe similitudini şi frontiere vagi între genuri, aceste noţiuni se suprapun.

Uneori, pentru a nu crea confuzii, având în vedere că nuvela și povestirea au multe particularități comune, se folosește termenul comun: proza scurtă (care înglobează nuvela, povestirea şi schița).

# data[].attributes.body
Propoziţia este cea mai mică unitate sintactică prin care se exprimă o idee, o judecată etc., construită în baza unui singur predicat, conform unui model.

Fraza este unitatea sintactică ce conţine două sau mai multe propoziţii, care se caracte- rizează prin unitate logică, semantică, gramaticală şi intonațională conform unui model.

Enunţul este unitatea sintactică de sine stătătoare, organizată gramatical şi structural după modelul propoziţiei sau frazei.

# data[].attributes.body
Subiectul este partea principală a propoziţiei, care numeşte persoana sau obiectul ce îndeplineşte o acţiune, suferă o stare, posedă o caracteristică.

Subiectul răspunde la întrebările cine?, ce? adresate de la predicat.
Subiectul se subliniază cu două linii.

# data[].attributes.body
Predicatul este partea principală a propoziţiei, care atribuie subiectului o acţiune, o stare, o calitate. El se subliniază cu o linie. Predicatul poate fi verbal şi nominal.

Predicatul nominal răspunde la una dintre întrebările: cum este?, cine este?, ce este?, (subiectul). El se formează cu un verb copulativ (a fi, a deveni, a ajunge, a se face, a ieşi, a părea, a rămâne, a însemna) şi un nume predicativ.
Predicatul verbal este exprimat printr-un verb la unul din modurile personale sau printr-o locuțiune.

# data[].attributes.body
Verbele copulative sunt cele care nu pot forma singure predicate și nu au înțeles de sine stătător. În limba română sunt câteva verbe copulative și predicative: a fi, a ieși, a ajunge, a se face, a părea, a însemna, a rămâne.
Verbul a deveni este întotdeauna copulativ

# data[].attributes.body
Atributul este partea secundară de propoziție, care determină un substantiv sau un echivalent al acestuia și răspunde la întrebările care?, ce fel de?, al cui?, al câtelea?, cât?.

Atributul poate fi exprimat prin adjectiv, substantiv, pronume, numeral, verb la moduri nepersonale, adverb, interjecţie.
Se subliniază cu linie întreruptă.

# data[].attributes.body
Anunţul este o înştiinţare, de obicei scrisă şi expusă public, cuprinzând informaţii de interes general.

# data[].attributes.body
În funcție de partea de vorbire prin care sunt exprimate, atributele pot fi:
- adjectivale: Pisicile domestice se deosebesc de cele sălbatice
-substantivale: O pisică de rasă poate să coste scump.
-pronominale: Copiii au întotdeauna grijă de pisica lor.
-numeralice: În coș se găseau trei motănaşi dolofani.
-verbale: Pe fotoliu stă o pisică cu blana pieptănată frumos.
-adverbiale: Pisica de acolo mi se pare cunoscută.
- interjecţionale: Sunetul „miau-miau" este un semnal care cere atenție.

# data[].attributes.headline
Complementul direct, prepozițional, indirect, circumstanțial (de cauză și scop)

# data[].attributes.subject
Complementul direct, prepozițional, indirect, circumstanțial (de cauză și scop)

# data[].attributes.body
Complementul este partea secundară a propoziţiei, care determină un verb sau o locuțiune verbală.
Complementul direct determină un verb tranzitiv sau o locuţiune verbală tranzitivă şi răspunde la întrebările pe cine?, ce?
Complementul indirect răspunde la întrebările cui?, pe ce?, despre cine/ce?, la cine/ce? etc.
Complementul circumstanțial de cauza și complimentele circumstanțial de scop pot fi exprimate prin substantive cu prepoziții sau substituite ale acestora (pronume, numerale)
Nu vede pădurea din cauza copacilor

Am venit pentru interviu
Din cauza lui am întârziat.
Complementul circumstanțial de scop se exprima prin verbe la modurile nepersonale (infinitiv, supin)
Pentru a participa la concurs, înscriete.
Astăzi mergem în pădure la cosit.

# data[].attributes.headline
Topica în propoziție. Norme de punctuație 

# data[].attributes.subject
Topica în propoziție. Norme de punctuație 

# data[].attributes.body
Topica este ordinea aranjării cuvintelor în propoziție și a propozițiilor în frază.

Punctuaţia reflectă sistemul de semne grafice convenţionale care au rolul de a marca propoziţiile, frazele, pauzele, intonația, întreruperea şirului vorbirii etc.

Semnele de punctuație în limba română sunt: virgula, punctul, semnul întrebării, semnul exclamării, semnul punct-şi-virgulă, semnul două-puncte, ghilimelele, parantezele, linia de dialog, linia de pauză, bara oblică, semnul puncte de suspensie (semnul puncte-puncte)

Ordinea cuvintelor (sau topica) este hotărâtoare în determinarea sensului enunțului, dar ea poate fi modificată. Schimbarea locului pe care un cuvânt îl are în enunţ are ca rezultat schimbarea sensului/mesajului:

Frâul de aur nu face calul mai bun. DAR: Calul nu face frâul de aur mai bun.
Trebuie să asculți cântărețul tânăr și medicul bătrân. DAR: Trebuie să asculti cântărețul bătrân și medicul tânăr.

# data[].attributes.body
Topica obişnuită a cuvintelor în propoziție este: subiect + atribut + predicat + complement.

Unele reguli de punctuație se construiesc în funcție de topică.
De exemplu, complementul circumstanţial plasat după predicat nu se izolează: Vorba se deschide din vorbă-n vorbă.
Complementul circumstanţial plasat înaintea predicatului se va izola:
Din vorbă-n vorbă, vorba se deschide.
Propozițiile subordonate antepuse regentei, de regulă, se izolează:
Până nu plouă, nu se fac ciupercile.

# data[].attributes.headline
Ca peștele în copac de Lynda Mullaly Hunt 

# data[].attributes.subject
Ca peștele în copac de Lynda Mullaly Hunt 

# data[].attributes.body
Titlu: Ca peștele în copac

Autorul: Lynda Mullaly Hunt

Editura: Arthur

Anul publicării: 2015 (ediția în limba engleză); 2018 (ediția în limba română)

Rezumatul:
"Ca peștele în copac" de Lynda Mullaly Hunt este o poveste emoționantă și inspirațională despre Ally, o fetiță care se luptă cu dislexia și dificultățile de învățare. Întotdeauna a reușit să ascundă faptul că nu poate citi, folosindu-se de diverse trucuri pentru a-i induce în eroare pe profesori și colegi. Totul se schimbă când domnul Daniels, un profesor suplinitor, îi descoperă secretul și îi oferă sprijinul de care are nevoie. Cu ajutorul lui și al noilor prieteni, Ally începe să-și accepte situația și să-și descopere abilitățile unice, realizând că a fi diferit nu înseamnă a fi mai puțin valoros.

Personaje:
-Ally Nickerson: Protagonista, o fetiță inteligentă care se luptă cu dislexia.
- Domnul Daniels: Profesorul suplinitor care o ajută pe Ally să-și depășească dificultățile de învățare.
- Keisha: Prietena lui Ally, o fată puternică și loială.
- Albert: Un alt prieten al lui Ally, un băiat inteligent și curios.

Aprecieri personale:
Cartea impresionează prin modul sincer și empatic în care abordează tema dificultăților de învățare. Personajele sunt bine conturate și realiste, iar povestea reușește să transmită un mesaj puternic despre acceptare și auto-descoperire. Lynda Mullaly Hunt creează o narațiune captivantă, plină de momente emoționante și încurajatoare, care reușește să sensibilizeze cititorii și să le ofere o înțelegere mai profundă a provocărilor cu care se confruntă cei care au dislexie.

Recomandări:
"Ca peștele în copac" este o recomandare călduroasă pentru toți cititorii, în special pentru copii și adolescenți care se confruntă cu dificultăți de învățare sau care doresc să înțeleagă mai bine aceste provocări. Cartea este potrivită și pentru părinți și educatori, oferind perspective valoroase asupra modului în care pot sprijini copiii în procesul lor de învățare. Este o lectură inspiratoare și plină de speranță, care subliniază importanța empatiei și a acceptării de sine.