# data[].attributes.headline
מכתבים לעצמי

# data[].attributes.subject
מכתבים לעצמי

# data[].attributes.attachment_link.title
מכתבים לעצמי

# data[].attributes.attachment_link.description
כיתבו מכתב אל עצמכם בעתיד, בחרו תאריך יעד ושילחו מסר אשר יגיע אליכם בחזרה.
ספרו לאני העתידי שלכם על התקוות, על הפחדים, הסודות וההתלבטויות.

# data[].attributes.headline
הכתיבה ככלי להשגת מטרות

# data[].attributes.subject
הכתיבה ככלי להשגת מטרות

# data[].attributes.attachment_link.title
איך להשתמש בכתיבה ככלי להשגת מטרות, הגשמת חלומות וריפוי עצמי - Freedom Captains

# data[].attributes.attachment_link.description
הכלי הכי זמין, יעיל וזול שיעזור לך להשיג את מה שחשוב לך. אלו הדרכים שבהן גם אתם יכולים להשתמש בכתיבה ככלי, וממש לא צריך יכולות כתיבה מעולות.

# data[].attributes.headline
הכתיבה ככלי טיפולי

# data[].attributes.subject
הכתיבה ככלי טיפולי

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ההתפתחות הבלתי צפויה של החיים עשויה להביא עמה מצבים של מתח וטראומה. פעמים רבות יש בכוחה של כתיבת המחשבות והרגשות שנבעו מתוך אירועי חיים מלחצים וכואבים לחולל שיפור באיכות חיינו. זאת, דרך סיוע בהתמודדות טובה יותר ותמיכה בעיבוד הרגשי של חוויות החיים השונות. כתיבה היא למעשה אמנות חשיפת הרגשות דרך המילה כתובה והיא משולבת פעמים רבות בטיפול נפשי ככלי טיפולי עם מטופלים המתמודדים עם סכיזופרניה, פוסט טראומה, דיכאון וחרדה וכן כאמצעי להפחתת כאב ולפיתוח היצירתיות ועוד.

מהי כתיבה אקספרסיבית?

כתיבה אקספרסיבית היא מתודת כתיבה אישית, זורמת וחופשית, בה אנשים מביעים את רגשותיהם ומחשבותיהם ומגוללים חוויות חיים. על פי מחקרים רבים שנערכו בשנים האחרונות, כאשר אנו ממירים מחשבות ורגשות כואבים לשפה בכלל ולמילים כתובות בפרט, אנו משפרים את תפקודינו הפסיכולוגי, הביולוגי וכן את התפקוד ההתנהגותי שלנו בתחומי חיים שונים.

פרדיגמת הכתיבה של פנבייקר

במחקר שנערך בארה״ב, פרופסור פנבייקר (Pennebaker) ביקש מהסטודנטים שלו לכתוב - במשך 15 דקות בכל יום למשך ארבעה ימים רצופים - על אחת משתי אופציות: אירועי חיים טראומתיים או נושא מקרי אחר. בחצי שנה שלאחר הניסוי נמצא כי סטודנטים שכתבו על אירועי חיים טראומתיים ביקרו פחות אצל רופאים ונטלו פחות כדורים נגד כאבים בהשוואה לסטודנטים שכתבו על אירועים חסרי חשיבות. מאז המחקר הראשון של פנבייקר ב-1986, נערכים מחקרים רבים המצביעים על הפוטנציאל של הכתיבה בהפחתה של מתח וחרדה. למשל, נמצאו עדויות ליעילות הכתיבה עבור גברים הומוסקסואליים שהתמודדו עם מתח סביב סטיגמה, עבור סטודנטים עם חרדות מבחנים ובקרב מטפלי סעד לגיל השלישי. נראה שכתיבה על חוויות או בעיות רגשיות למשך 15 דקות ביום עשויה לשפר את הבריאות הפיזית והנפשית שלנו כבר לאחר ימים ספורים. מחקרים מצביעים על המעלות הרבות שיש לכתיבה רגשית בשיפור הרווחה הנפשית ושיפור מצב הרוח, ירידה ברמות הקורטיזול (הורמון הסטרס) וירידה בסימפטומים הפיזיים והפסיכולוגיים הנובעים ממתח, טראומה, דיכאון וחרדה.

מדוע כתיבה אקספרסיבית מהווה כלי טיפולי?

כתיבה מאפשרת תהליכי עיבוד קוגניטיביים והקניית משמעות חדשה לאירועי החיים. בהתאם לתיאוריית העיבוד הרגשי, לפיה אנשים שחוו טראומה מפתחים תבניות פחד ותגובה פתולוגיות בנוגע לאירועים , כתיבה מסייעת לארגן מחשבות וזיכרונות כואבים ובכוחה להבנות מחדש את הזיכרון האוטוביוגרפי וכך להפוך אותו לקוהרנטי ונגיש יותר. ההשערה היא שכתיבה על חוויות מלחיצות וטראומטיות מפעילה את אותה תבנית נוירולוגית ומסייעת להבניה מחדש של הקשרים המוחיים ומובילה להפחתת הסימפטומים. ארגון מחדש של זיכרונות טראומתיים לכדי סיפור בעל נרטיב ברור הוא רכיב חיוני וחשוב למהלך הטיפול בטראומה. בניית סיפור נרטיבי אודות האירוע הטראומתי, מסייעת לשבור את דפוסי החשיבה החזרתית - חשיבה מעגלית על אותו הסיפור, שוב ושוב ללא שינוי או עם שינויים שליליים המחמירים לאורך הזמן.

תהליך הכתיבה משמש ככלי לוויסות רגשי. כתיבה מטפחת תהליכים מנטליים המסייעים לנטרל את עיכוב התגובה הרגשית. איפוק בהבעת רגשות, מחשבות והתנהגויות לאורך זמן גורם לעוררות רגשית מוגברת ומוביל לא פעם לעלייה ברמות המתח הנפשי וירידה ברווחה הנפשית.

כתיבה אקספרסיבית משמשת ככלי לחשיפה. נמצא שחשיפה חוזרת לרגשות כואבים ובלתי נעימים מסייעת לנתק את הקשרים בין המצבים מעוררי המתח לבין התגובה הרגשית אליהם. למשל, כתיבה חוזרת של טראומה בעקבות תאונת דרכים יכולה לסייע להפחית את תגובת הפחד האוטומטית לנהיגה, דרך ׳תיקון׳ תבנית הפחד הפתולוגית.

כתיבה מאפשרת התבוננות על עצמנו מבחוץ. היכולת להתבונן מהצד על החוויה שלנו מפרספקטיבות שונות היא רכיב בסיסי בכל הליך טיפולי, שמתאפשר גם על ידי כתיבה. כתיבה אודות עצמינו מקדמת הבנה טובה יותר של הקשיים המלווים אותנו ושל אופן וסגנון התגובות שלנו אליהם.

כתיבה מאפשרת להתגבר על חסמים אישיים וחברתיים. הבעה רגשית דרך כתיבה יעילה במזעור ההשלכות השליליות שיש לאירועים טראומתיים על חיינו, כיוון שהיא מאפשרת הבעה של רגשות ומחשבות כמוסים שאיננו מביעים באופן גלוי ביומיום. בנוסף, פעמים רבות אנו מתקשים לחשוף בפני אחרים מחשבות ורגשות כואבים, בייחוד כאילו הנוגעים לחוויות טראומתיות. הכתיבה שמאפשרת חשיפה אישית ואינטימית שלנו מול עצמנו, מסייעת באופן עקיף לשיתוף אחרים ומעודדת קבלה של עזרה ותמיכה מהסביבה.

כתיבת הכרת התודה

חיינו לעתים עמוסים באתגרים ומלווים באירועים בלתי צפויים המעוררים רמות גבוהות של מתח וחרדה, על כן היכולת להביע ולהוקיר תודה דרך כתיבה, היא דרך להתמקדות בהיבטים הנעימים יותר של החיים. כתיבה בה אנו מביעים הכרת תודה משפרת את הרווחה הנפשית דרך קידום תשומת הלב להיבטים חיוביים בחיי היומיום ותמיכה במעבר לסגנון עיבוד קוגניטיבי אופטימי, מה שמאפשר פירוש וזיכרון של אירועי חיים באופן יותר חיוב ופחות רומינטיבי (חשיבה מעגלית חזרתית שעשויה להיות הרסנית).

כתיבה כעזרה עצמית

כתיבה היא כלי טיפולי נוח וזול, שניתן לעשות בו שימוש במסגרת טיפולית או באופן עצמאי. הכתיבה איננה דורשת מהכותב הכשרה מקצועית או ציוד יקר, מה שהופך אותה לכלי נגיש במיוחד.

כיצד נעשה שימוש בכתיבה לעזרה עצמית?

מצאו מקום נוח, שקט ונטול הסחות דעת (אנשים אחרים, טלפון וכו׳).

היערכו לכתיבה של בין 20-30 דקות, ואפשרו לכם להרהר ולנוח כמה דקות לאחר מכן.

התמידו עם הכתיבה לפחות שלוש או ארבע פעמים. ניתן לכתוב למשך כמה ימים רצופים, או לרווח את הכתיבה על פני כמה שבועות.

אפשרו לעצמם לכתוב באופן חשוף ככל הניתן על הרגשות והמחשבות העמוקים שמלווים את חוויות חייכם וכן על נושאים בעלי משמעות עבורכם. נסו לחקור כיצד נושאים אלו מתקשרים להיבטים שונים בחייכם: מהילדות, דרך מערכות היחסים, ועד התפיסה והדימוי העצמי שלכם.

כתבו באופן חופשי וספונטני ואל תתחשבו בשגיאות כתיב או בעיות בדקדוק. אפשרו לעצמכם להתבטא באופן לא מובנה, אך נסו לחבר סיפור בעל נרטיב ברור.

זכרו שהכתיבה היא עבורכם בלבד. זוהי כתיבה אישית שלא מיועדת לקריאה על ידי אחרים, למעט מקרים בהם תבחרו להשתמש בכתיבה זו בתוך מסגרת טיפולית.

כתיבה יצירתית

כתיבה יצירתית של פרוזה או שירה יכולה אף היא להיות בעלת איכות תרפויטית. באמצעות כתיבה אנו מפעילים את הדמיון, מעוררים אסוציאציות, מבנים באופנים חדשים את מה שמוכר לנו, ומאמצים פרספקטיבות שונות לבחינת מידע מוכר. כך לדוגמא, אם לוקחים קטע שכתבנו, מסמנים את המילים הבולטות בו ויוצרים שיר ממילים אלו, אנו עשויים לגלות דגשים חדשים שלא עלו בדעתנו קודם לכן. יצירת ההקשרים יוצרת רעננות, הפתעה ולעיתים גילוי מחדש. כתיבה יכולה להיות כלי רב עוצמה ולסייע הן למטופלים והן למטפלים לארגן את עצמם על הדף ולמצוא אוצרות חבויים בתוך נפשם, ליבם וגופם.

כתיבה והעצמי האמיתי

לאור השפעותיה התרפויטיות של הכתיבה העולות ממחקרים אלו ומאחרים התוותה ד"ר ליאור גרנות - בספרה 'כיצד מרפאת הביבליותרפיה? כתיבה, ילדוּת, שיר' (פרדס ובר אילן, 2020) - את הקשר בין כתיבה והשפעותיה התרפויטיות ובין המושג הוויניקוטיאני "עצמי אמתי" (גרנות, 2020,עמ' 288). טענתה היא כי כתיבה בתהליך טיפולי יכולה גם לאפשר ביטוי של עצמי אמתי קיים שהמטופל מצוי עמו במגע וגם לעודד את גילויו של עצמי אמתי חבוי ואת בריאתו. בתהליך הכתיבה והדהודה בתוך תהליך טיפולי, היא טוענת, עשוי המטופל לגלות את ייחודיותה של שפתו, את התחביר, הדימויים והמקצב שמהם מורכב קולו ואת הסמלים הייחודיים לו, ובכך לגלות משהו מן הפנים הייחודי לו ולבטא אותו (שם, עמ' 294). את טענתה בחנה גרנות באמצעות ראיונות עם סופרים ומשוררים ישראלים (ביניהם נורית זרחי, יהודית קציר, אסתי ג. חיים ורוני סומק), שאותם שאלה על השפעתה הרגשית של כתיבתם עליהם. את הראיונות ניתחה דרך פריזמת מושג ה"עצמי האמיתי".

מן הראיונות ומניתוחם עלה כי הכתיבה עשויה להוות עבור הכותב מקום שבו מתאפשר לו להיות ולא רק לפעול באופן תגובתי לדרישות הסביבה. אותו מקום, מהווה להגדרתה של גרנות "קפסולה שבין התחבאות להימצאות": בהיותה של הכתיבה מאפשרת לבטא אזורי נפש עמוקים ביותר היא מאפשרת לעצמי "להימצא" הן על ידי עצמו והן על ידי זולת; יחד עם זה, מרחב הכתיבה יוצר תחושת מוגנות, מעצם האפשרות להתבטא בתוכו בשפה סובייקטיבית ייחודית (שם, עמ' 342). בנוסף, הכתיבה מהווה מרחב לתנועה חיה, ספונטנית ומפתיעה, שבתוכה יכול האני לגלות את עצמו. ככזאת היא תורמת לתהליכי הבנה עצמית, יצירת משמעות וכן לחיבור לכוחות על ידי תפישת האדם את עצמו כיוצר ותורם לתהליכי תנועה נפשית בתוכו (שם, שם). לבסוף, עשויה הכתיבה להוות מרחב לבריאה, בשלושה אופנים: בריאה מחודשת של אירועי חיים שהתרחשו באמצעות ההתבוננות עליהם באופן חדש; אפשרות קיום לתרחישי חיים מדומיינים שהנפש כמהה אליהם או רוצה לבחון את משמעותם עבורה; בריאה במובן של יצירת טקסט בעולם שמשמעותה חיבור בין העצמי האמיתי ובין החוץ ויצירת פוטנציאל עבור העצמי האמיתי לזכות להד מן החוץ ולתקף בכך את קיומו על ידי מבט חיצוני רואה ומעניק הכרה (שם, שם).
אנחנו מזמינים אתכן מטפלות שעוסקות ביחסי גוף ונפש לסדנת כתיבה עם ד"ר ליאור גרנות אצלנו בבית קוגנטיקה בשיתוף עם הקומה השישית. לפרטים נוספים לחצו כאן
*תודה לד"ר ליאור גרנות על תוספותיה לכתיבה

מקורות

גרנות, ליאור (2020).כיצד מרפאת הביבליותרפיה? כתיבה, ילדות, שיר. חיפה ורמת גן : הוצאת פרדס ואוניברסיטת בר אילן.

Fekete, E. M., & Deichert, N. T. (2022). A Brief Gratitude Writing Intervention Decreased Stress and Negative Affect During the COVID-19 Pandemic. Journal of Happiness Studies , 1-22.‏

Hirai, M., Skidmore, S. T., Clum, G. A., & Dolma, S. (2012). An investigation of the efficacy of online expressive writing for trauma-related psychological distress in Hispanic individuals. Behavior therapy , (4), 812-824.

Mirmolaei, S. T. (2022). The Effect of Writing Therapy Using Two Methods of Expressive Writing and Daily Activity Writing on Stress, Anxiety and Depression in Primiparous Pregnant Women; A Randomized Clinical Trial.‏

Pennebaker, J. W. (1997). Writing about emotional experiences as a therapeutic process. Psychological science , (3), 162-166.‏

Pennebaker, J. W., & Chung, C. K. (2011). Expressive writing: Connections to physical and mental health.

Smyth, J., & Helm, R. (2003). Focused expressive writing as self ‐ help for stress and trauma. Journal of clinical psychology , (2), 227-235.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
הקומה השישית - מרחב מפגש, למידה ותרבות לאנשי הטיפול והרפואה

# data[].attributes.attachment_link.title
כתיבה ככלי טיפולי - קוגנטיקה

# data[].attributes.attachment_link.description
ההתפתחות הבלתי צפויה של החיים עשויה להביא עמה מצבים של מתח וטראומה. פעמים רבות יש בכוחה של כתיבת המחשבות והרגשות שנבעו מתוך אירועי חיים מלחצים וכואבים לחולל שיפור באיכות חיינו. זאת, דרך סיוע בהתמודדות טובה יותר ותמיכה בעיבוד הרגשי של חוויות החיים השונות.

# data[].attributes.headline
למה לנו לכתוב?

# data[].attributes.subject
למה לנו לכתוב?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
תמיד אהבתי לכתוב. הגיגים סמויים, מכתבים לחברים, יומנים אישיים ובעיקר אינסוף מילים של שירים אהובים. האחרונים נמצאו אצלי בכל מקום - במחברות ובספרים, על פתקים מהוהים, שולחנות בית הספר, במכתבי אהבה ואפילו על מכנסי הג'ינס התורנים. לא חשבתי שהכתיבה תהפוך לחלק כל כך משמעותי בחיי. חלק שאני אוהבת ומוקירה ומשקיעה בו מדי יום. הכתיבה היא סוג של התמכרות, כי ברגע שמבינים מהו כוחה, היא משמשת אותנו, מיטיבה עמנו. היא יכולה לקחת אותנו למקומות נפלאים. למה? אנסה להסביר. את הפוסט הזה אחלק, ברשותכן, לשני חלקים - כתיבה פנימית, עבור עצמנו, וכתיבה חיצונית, המופנית למישהו אחר.

כתיבה פנימית, או כתיבה לעצמינו

ידעתן שאנשים שכותבים יומן נחשבים מאושרים יותר? מסתבר שזה נכון אפילו אם היומן שלהם כולל רק מה הם עשו באותו היום? כשאת מבינה עד כמה עשית (כן, אפילו אם מדובר רק במשימות שהספקת היום), את מתמלאת תחושה טובה של עשייה, של משמעות. אבל לכתיבת יומן אישי, דפי בוקר או סתם הגיגים לעצמינו, יש עוד כמה יתרונות:

הכתיבה עוזרת לנו לעבד רגשות ומחשבות. היא מסדרת לנו את מה שמתחולל בראש הלפעמים כאוטי, לתוך משפטים מסודרים. ואת אותם המשפטים אנחנו מכניסים חזרה לראש.

הכתיבה היא פעולה, ולכן היא מעבירה אותנו מרמת המחשבות לרמת המעשים. וכל זאת באמצעות יד אחת או שתיים בלבד! פלא.

כתיבה היא תהליך, והיא גורמת לנו להבין שברוב המקרים אין "זבנג וגמרנו". יש מסע, יש דרך. הכתיבה מאפשרת לנו ליהנות מהדרך הזו, לשים לב לדברים בצדה, להוקיר אותם!

מסתבר שכתיבה מתקשרת ל IQ גבוה, לשיפור מיומנויות למידת מילים, וכמובן מעשירה את אוצר המילים שלנו. הנה מחקר מעניין בנושא.

כתיבה מאפשרת לנו נוכחות ברגע. אי אפשר לכתוב ולחשוב על דברים אחרים. זה סוג של תרגול מיינדפולנס, אם תרצו 😊. מוזמנות לכאן כדי לדעת עוד על מדיטציית כתיבה.

כתיבה עוזרת לנו לתקשר טוב יותר. אנחנו לומדות בעזרתה לבנות משפטים נכונים, להתנסח יפה, לבנות סיפור.

כתיבה יומיומית מלמדת אותנו משמעת עצמית. זוכרות את עניין בניית ההרגלים?

כתיבה מעודדת יצירתיות. רוב הרעיונות שעולים לי (לפוסטים, להרצאות, לשיתופי פעולה או ליזמות קהילתית) מגיעים אלי כשאני כותבת את דפי הבוקר שלי. מומלץ בחום!

וכמובן לכתיבה של תודות, או הכרת תודה, יש אפקט חיובי על סטרס, על מצב הרוח ואפילו על השינה שלנו. הנה מאמר מעניין בנושא.

כתיבה למישהו אחר

כתיבה כזו יכולה להיות בלוג אישי (אבל כזה שמחפש קוראים), בלוג עסקי או חברתי (או, כמובן, מקומי 😊). או כל כתיבה שמופנית למישהו אחר - אימיילים, סטטוסים בפייסבוק, ציוצים בטוויטר, או דפי מוצר. בכתיבה כזו, שיש לה מען (וכדאי שהוא יהיה כמה שיותר ברור), אנחנו למעשה מתנסות כל הזמן. מה היא עושה לנו?

הכתיבה היא למעשה השגרירה שלנו, בין אם באון ליין או באוף ליין. היא זו שלוקחת את המסר שלנו ומעבירה אותו למישהו אחר.

כתיבה טובה היא מראה של מחשבה נקיה, מסודרת, מאורגנת. עובד גם מהחוץ לפנים, וגם מהפנים לחוץ. יש לך נושא, פרויקט, פוסט או רעיון שאת לא מרגישה איתו בנוח? רשמי מהם פערי המידע, מהן השאלות שצצות לך לגביו, מה את כבר יודעת, איפה לחפש עוד מידע, וכד'. אני בטוחה שלאחר הרשימה, תרגישי הרבה יותר בשליטה במצב, ותדעי מהן הפעולות שעליך לבצע כדי להתקדם.

כתיבה היא למעשה הבסיס של תוכן טוב, תוכן שמקבל תשומת לב. ואת כבר יודעת למה תוכן טוב יכול לשמש.

הכתיבה גורמת לנו להתמקד בנושאים מסוימים, להבין איפה יש לנו פערי מידע (ולהשלים אותו). היא יכולה לשמש כסוג של "תיק עבודות" של הידע שיש לנו, וזה שאנו צוברות בדרך. אז למה להשאיר אותו רק בראש?

כתיבה ממתגת אותנו כמומחיות בתחומינו. היא גורמת לקוראים להבין כמה ידע יש לנו.

כתיבה טובה מתחשבת בקוראים שלנו, וכך למעשה גורמת לנו להיות הרבה פחות עסוקות בעצמינו והרבה יותר לראות את הקהל, או הלקוחות שלנו. הכתיבה יכולה לעזור לנו להיכנס לראש של הקוראים בכל פעם עוד קצת. היא גם מייצרת לנו פידבק תמידי על הערך שנתנו לקוראים שלנו. האם אהבו? מה הם לקחו? מהן השאלות שנותרו פתוחות וכד'.

אחד האויבים הכי גדולים של הכתיבה, הוא הרעיון לפיו או שנולדת כותבת, או שלא. כמו בכל דבר (ותודה רבה ל" כוחה של נחישות" שסידר לי הכל במקום!), על מנת לכתוב טוב נדרש אימון. ככל שתתמידו, תשתפרו.
כמו שאמר סטיבן קינג: "The scariest moment is always just before you start"

אז למה אתן מחכות? תתחילו לכתוב!

# data[].attributes.attachment_link.title
למה לנו לכתוב? על נפלאות הכתיבה.

# data[].attributes.attachment_link.description
תמיד אהבתי לכתוב. הגיגים סמויים, מכתבים לחברים, יומנים אישיים ובעיקר אינסוף מילים של שירים אהובים. האחרונים נמצאו אצלי בכל מקום - במחברות ובספרים, על פתקים מהוהים, שולחנות בית הספר, במכתבי אהבה ואפילו על מכנסי הג'ינס התורנים. לא חשבתי שהכתיבה תהפוך לחלק כל כך משמעותי בחיי. חלק שאני אוהבת ומוקירה ומשקיעה בו מדי יום.

# data[].attributes.headline
אתגר כתיבה יומי

# data[].attributes.subject
אתגר כתיבה יומי

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
דרך הכתיבה - לסיפורים בתוכנו הרוצים להיכתב

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
זה כבר זמן מה שאני רוצה להעלות לפה סוג של אתגר כתיבה או מדריך כתיבה קטן.

מחברת תרגילים שתעזור לכם להתחיל לכתוב. שתעזור לכם לנוע מ-'אולי אתחיל לכתוב...' ל-'יאללה כותבים'.

ונראה לי שהיום הזה, תחילתו של חודש ותחילתה של שנה חדשה יכולים להיות מעולים.

מתחילים לכתוב

אני יודעת כמה זה קשה להתחיל לכתוב משהו.

להיות מול הדף הלבן כשבראש יש מלא מחשבות, המון רעיונות שגולשים מאחד לשני. ואולי שום דבר לא נראה טוב מספיק או מעניין מספיק. ואולי בכלל אנחנו קפואים, מנותקים, המומים מהכל ולא מרגישים כלום.

שלא לדבר על כל הפחדים, החששות ואמונות שיש לנו לגבי עצמנו ולגבי כתיבה, ואיך כדאי לכתוב, ומה אני צריכה להיות כדי להרשות לעצמי לכתוב, או האם זה לא משהו שאנשים צעירים / מבוגרים / אינטלקטואלים /פנטזיונרים ... עושים?

לכן יצרתי את מחברת התרגילים הזו.

מה יש ב"30 ימים של כתיבה"

במחברת המוכנה להדפסה ולכתיבה יש 30 נושאי כתיבה.

נושא אחד לכל יום.

כל נושא כתוב בראש העמוד ומתחתיו שורות ריקות.

אתם יכולים להדפיס את החוברת על שני הצדדים של הדף או כדפים נפרדים, יכולים לשדך (להכליב) את הדפים, לחורר ולקשור בחוט או להשאיר אותם כך. אתם גם יכולים לכתוב במחברת הכתיבה שלכם. פשוט עשו מה שהכי נוח לכם.

איך עושים 30 ימים של כתיבה?

כל יום פותחים את המחברת, קוראים את הנושא היומי, לוקחים עט, ומתחילם לכתוב עליו.

כותבים במשך 10 דקות.

מפסיקים אחרי 10 דקות. אם רוצים להמשיך ממשיכים אבל חשוב לשים לב מתי האנרגיה של הכתיבה והנושא נגמרת ואז משחררים.

על מה כותבים ב-30 ימים של כתיבה?

הנושא של החוברת הוא אנחנו.

אנחנו הולכים לכתוב על עצמנו.

זהו נושא הכתיבה הכי מעניין, והכי מרתק ביקום. זה שלעולם לא מסתיימים החומרים עליו. המקור של כל הסיפורים האחרים שלנו, המעיין הפנימי. ללא צורך בחיבור לאינטרנט או חשמל.

אנחנו מתחילים בתרגיל הכי פשוט ובסיסי, עשר דקות של כתיבה על מי אנחנו. פשוט מספרים על עצמנו. גיל, גובה, מצב משפחתי, מצב תעסוקתי, מצב נפשי, מצב רוחני, איפה נולדנו, איפה אנחנו גרים, שגרת היום וכו'. כל מה שאתם יודעים על עצמכם.

בהמשך תגלו תרגילים פשוטים יותר ופשוטים פחות. לפעמים נצלול פנימה, לפעמים נלך על פני השטח. כמו בחיים.

אם אתם חוששים שתשתעממו מעצמכם או שתגלו דברים נוראים על עצמכם ובכן... יש סיכוי שזה יקרה.

גם אני לפעמים חושבת 'אוי לא, רק לא לכתוב שוב על הרגע המכונן בילדות שלי' (אל תדאגו, אני לא הולכת לבקש ממכם לכתוב על זה). או מתמלאת אימה כשאני צריכה לכתוב על "מה אני אוהבת בעצמי".

אין לי עצות מבריקות לחששות האלה. רק אומר שמשחקיות וסקרנות עוזרות בעניין השעמום. ואומץ, אהבה וחמלה בעניין הדברים שנגלה על עצמנו.

מה הכללים של 30 ימים של כתיבה?

פרטתי את העצות שיעזרו לכם לכתוב במשך 30 ימים בחוברת. אז הנה הן בקצרה:

שימו לב להתנגדות. אם בהתחלה נורא רציתם לכתוב ואילו עכשיו נפערה לכם תהום בבטן או שהתמלאתם כעס או עייפות אין סופית, זו התנגדות. הכוח האדיר בעולם שכל תפקידו הוא להשאיר אותנו בדיוק איפה שאנחנו. להשאיר אותנו לכודים, כבולים, מבוהלים, משותקים בלי יכולת לזוז ולהתקדם התרומם נגדנו.

פעולת הנגד להתנגדות לכתיבה היא כתיבה.

קחו את העט, קחו את המחברת וכתבו.

פנו לכם מרחב שקט ועשר דקות לכתיבה כל יום.

כתבו מה שעולה. אין נכון ולא נכון. אין חשוב ולא חשוב. אין צריך ולא צריך. מה שעולה הוא מה שנכון, מה שחשוב ומה שצריך לעלות.

התעלמו מטעויות כתיב דקדוק ותחביר. העבירו קו על טעות והמשיכו הלאה.

מה שאתם כותבים נשאר שלכם. אף אחד לא צריך לקרוא את מה שאתם כותבים. אנחנו לא כותבים פה סיפורים לאחרים. אנחנו כותבים פה על עצמנו לעצמנו.

בואו בסקרנות, בתמימות, עם ידיעה שאתם הולכים ליהנות. כמו ילדים. התרגילים במחברת הם משחק. הם גילוי הארצות הנסתרות שבתוכנו. בחלקן יש מפלצות בחלקן יש פיות. צחקו, תבכו, תשתטו, והיו כנים ואמיצים.

מתחילים

התקווה שלי היא שהמחברת הזו תהיה דרך להתחבר אל עצמכם ואל הכתיבה עם משחקים קצרים, חקרניים ומהנים. שהיא אולי תעזור לכם לגלות משהו שלא ידעתם או להאיר משהו שהיה לא מובן. ושהיא אולי תעזור לעבור את התקופה המוזרה הזו שבה אנחנו נמצאים.

בא לכם לשחק?

כתבו לי את המייל שלכם ואשלח לכם את המחברת.

# data[].attributes.attachment_link.title
30 ימים של כתיבה - דרך הכתיבה - לסיפורים בתוכנו הרוצים להיכתב

# data[].attributes.attachment_link.description
זה כבר זמן מה שאני רוצה להעלות לפה סוג של אתגר כתיבה או מדריך כתיבה קטן. מחברת תרגילים שתעזור לכם להתחיל לכתוב. שתעזור לכם לנוע מ-'אולי אתחיל לכתוב...' ל-'יאללה כותבים'. ונראה לי שהיום הזה, תחילתו של חודש ותחילתה של שנה חדשה יכולים להיות מעולים. אני יודעת כמה זה קשה להתחיל לכתוב משהו.

# data[].attributes.headline
רעיונות לכתיבה

# data[].attributes.subject
רעיונות לכתיבה

# data[].attributes.attachment_link.title
מכשירי כתיבה | משאבי הוראה | המרכז ללימודי רוח

# data[].attributes.attachment_link.description
מכשירי כתיבה

# data[].attributes.headline
כתיבה על רגשות

# data[].attributes.subject
כתיבה על רגשות

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
יומנים יקרים לוקחים ללב. מחקר פסיכולוגי חדש מצא כי כתיבה על רגשות יכולה לסייע למוח להתגבר על קשיים נפשיים ולהקל עליהם. המחקר מצא גם כי כתיבה בכתב יד יעילה יותר לאיזון רגשות מכתיבה במחשב, וכתיבה על רגשות בצורה מופשטת עדיפה על תיאור הרגשות בפרטי פרטים.

בסריקות מוח של נחקרים שכתבו על רגשותיהם נמצא כי הכתיבה הפחיתה את הפעילות באמיגדלה, אותו חלק במוח שאחראי לשליטה על עוצמת הרגשות שלנו. הפסיכולגים שגילו את מה שהם מכנים "אפקט בריג'יט ג'ונס" (על שם כוכבת הסרט "יומנה של בריג'יט ג'ונס"), אומרים כי הוא פועל על מי שמצליחים לבטא את רגשותיהם השליליים בכתיבה.

מתיו ליברמן, פסיכולוג באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אומר כי "אפקט בריג'יט ג'ונס" שונה מקתרזיס, בו מעורבת בדרך כלל תחושה של התגברות על מצוקה נפשית על ידי התבוננות בה מזווית שונה.

החוקרים הזמינו את הנחקרים לסריקת מוח, ואז ביקשו מהם לכתוב 20 דקות כל יום, לאורך ארבעה ימים רצופים. חצי מהמשתתפים כתבו על חוויות רגשיות שעברו עליהם באחרונה, ואילו החצי השני כתבו על חוויה נייטרלית, לא אישית ולא רגשית.

אצל נחקרים שכתבו על חוויה רגשית נמצאה פעילות רבה יותר בקליפת המוח הקדמית הימנית, שבתורה האטה את הפעילות הנוירונית הקשורה לרגשות חזקים. המחקר גילה גם כי הכתיבה מחוללת שינויים לטובה בקרב גברים יותר מנשים. "הסיבה לכך יכולה לנבוע מכך שנשים מבטאות את רגשותיהן בחופשיות רבה יותר, ולכן כתיבה אינה חוויה חדשה בשבילן בהשוואה לגברים, אומר ליברמן. כמו כן, החוקרים מצאו שכתיבה ביד מועילה יותר מכתיבה במחשב.

המחקר הראה גם כי כתיבה על רגשות בצורה מופשטת מרגיעה יותר מתיאורן בשפה חיה, שעלולה להחמיר את מצם רוחם של הכותבים משום שהיא מחייה את רגשותיהם המקוריים.

למה, אם כן, שאלו החוקרים את עצמם, כותבים רבים כל כך הם לא בדיוק נשמות שמחות? "יתכן שמצבם היה גרוע יותר אם לא היו כותבים", משיב ליברמן. באופן כללי, הוא אומר, "נראה כי הכתיבה מסייעת למוח לווסת את הרגשות באופן בלתי מודע. בין אם מדובר בכתיבת רגשות ביומן, כתיבת שירה, גם אם גרועה, או כתיבת מלים לשיר שלעולם לא יושמע ברדיו. נראה שכל אלה מסייעים לווסת רגשות אנושיים".
יוסי שריד היומן כמעיין שמחת חיים
יום בלי ממצאי מחקר חדש הוא יום אפור - אין למה להתעורר.

המחקרים האלה הם מאירי עיניים לקמים בבוקר, ובעיקר למי שקם כמוני על צד שמאל ונשאר לעמוד באותו צד. איך אדע, בהעדר מחקר, שעדיף להיות צעיר, עשיר ובריא?

בוקר טוב לכל הקוראים: הגרדיאן מגלה מפי פסיכולוגים, שכתיבת יומן אישי יפה לבריאות; בעלי יומנים מאושרים יותר. לו ידעתי זאת קודם, לא הייתי זונח בטרם עת את יומני היקר, שאותו התחלתי לכתוב בגיל שבע, לאחר טיול שנתי לירקון, ממנו שבתי עייף אך מרוצה. אכן, גילוי מרעיש. עד היום טעינו לחשוב שיומנאים בעליות גג טחובות הם אנשים עצובים, שאין להם עם מי להשיח אלא עם עצמם. היינו שרויים ברושם שהם כותבים בדם לבם, רגע לפני חיתוך ורידים. לא רק על יומן ממליצים הפסיכולוגים, אלא גם על הלחנה שלא תושמע או על חיבור שיר למגירה. משוררים דחויים, סברנו, דווקא הם עלולים לפתח נטיות אובדניות. הנה, הפתעה: אם יש את נפשכם לדעת את המעיין ממנו שואבים אחינו המדוכאים את שמחת חייהם - הרי הוא לפניכם. והוא נחשף - המעיין, היומן - בדיוק בזמן: הרבה אנשים מתהלכים כאן בשבוע האחרון בפנים קודרות, וברגע זה ממש הם עושים דרכם אל שולחן הכתיבה - ואורו פניהם.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
מחקר: כתיבה על רגשות מקלה על מצבים נפשיים קשים

# data[].attributes.attachment_link.title
מחקר: כתיבה על רגשות מקלה על מצבים נפשיים קשים

# data[].attributes.attachment_link.description
יומנים יקרים לוקחים ללב. מחקר פסיכולוגי חדש מצא כי כתיבה על רגשות יכולה לסייע למוח להתגבר על קשיים נפשיים ולהקל עליהם. המחקר מצא גם כי כתיבה בכתב יד יעילה יותר לאיזון רגשות מכתיבה במחשב, וכתיבה על רגשות בצורה מופשטת עדיפה על תיאור הרגשות בפרטי פרטים.

# data[].attributes.headline
"אל תחשוב - זה מגיע אחר-כך. עליך לכתוב את הטיוטה הראשונה שלך עם הלב. אתה משכתב עם הראש. המפתח העיקרי לכתיבה הוא לכתוב, לא לחשוב!" - מייק ריץ'

# data[].attributes.subject
"אל תחשוב - זה מגיע אחר-כך. עליך לכתוב את הטיוטה הראשונה שלך עם הלב. אתה משכתב עם הראש. המפתח העיקרי לכתיבה הוא לכתוב, לא לחשוב!" - מייק ריץ'

# data[].attributes.headline
על הכתיבה והקשר שלה לשמיעה

# data[].attributes.subject
על הכתיבה והקשר שלה לשמיעה

# data[].attributes.attachment_link.title
על-הכתיבה-והקשר-שלה-לשמיעה-מצגת

# data[].attributes.headline
"ומליבם יוציאו מילים" (איוב ח י)

# data[].attributes.subject
"ומליבם יוציאו מילים" (איוב ח י)

# data[].attributes.attachment_link.title
ומלבם יוציאו מילים

# data[].attributes.attachment_link.description
על הקשר בין ליקוי שמיעה לכתיבה

# data[].attributes.headline
השראה ומפתחות לכתיבה

# data[].attributes.subject
השראה ומפתחות לכתיבה

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
טל שרת - בין השורות הכתובות

# data[].attributes.attachment_link.title
על הכתיבה והחיים - טל שרת - בין השורות הכתובות

# data[].attributes.attachment_link.description
קטגוריה: על הכתיבה והחיים

# data[].attributes.headline
בלוג 'כתיבה אפקטיבית'

# data[].attributes.subject
בלוג 'כתיבה אפקטיבית'

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
כתיבה אפקטיבית

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כשהייתי קטן קטן, ככה, בגודל של קבוק, ניגשה אלי מורה לעברית ואמרה לי, "צפריר, הכתיבה היא עיסוק נשגב. לא כל אחד יכול לכתוב. צריך אדם שיהיו לו כישרון, ניסיון, התמדה ואולקוס, אחרת חבל לו לנסות."

נעצתי בה מבט מלא הערצה, ועניתי: "זיבי".

# data[].attributes.attachment_link.title
הבלוג של כתיבה אפקטיבית, היכנסו עכשיו! | מאת צפריר בשן

# data[].attributes.attachment_link.description
כשהייתי קטן קטן, ככה, בגודל של קבוק, ניגשה אלי מורה לעברית ואמרה לי, "צפריר, הכתיבה היא עיסוק נשגב. לא כל אחד יכול לכתוב. צריך אדם שיהיו לו כישרון, ניסיון, התמדה ואולקוס, אחרת חבל לו לנסות." נעצתי בה מבט מלא הערצה, ועניתי: "זיבי".

# data[].attributes.headline
כתיבה ככלי לעיבוד רגשי

# data[].attributes.subject
כתיבה ככלי לעיבוד רגשי

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
יהודית כץ - כלים בפסיכולוגיה חיובית

# data[].attributes.attachment_link.title
יהודית כץ מתארחת בלבחור נכון - כתיבה ככלי פסיכולוגי - דצמבר 2017

# data[].attributes.headline
ציטוטים על כתיבה

# data[].attributes.subject
ציטוטים על כתיבה

# data[].attributes.headline
אסף שנהב - המלצת סדנה לצוות/לתלמידים

# data[].attributes.subject
אסף שנהב - המלצת סדנה לצוות/לתלמידים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בסוף השבוע האחרון התקיימה בצרפת אליפות העולם בפואטרי סלאם (תחרות שירה מדוברת, שבישראל נערכת בתיאטרון האינקובטור), במהלכה הגיע הישראלי אסף שנהב למקום השני עם שיר נוקב על מערכת החינוך.

כמו אירועי תרבות רבים בתקופה האחרונה, גם התחרות הושפעה מנגיף הקורונה והתקיימה כולה דרך אפליקציית זום. "בהתחלה זה היה די מבאס, אבל בסוף נוצרה שם חוויה מיוחדת של מפגש עם הרבה משוררים דרך הזום", מספר שנהב בריאיון לאולפן ynet, במהלכו הוא גם מבצע את השיר שזיכה אותו בפרס המכובד.

# data[].attributes.attachment_link.title
הכירו: סגן אלוף העולם בפואטרי סלאם

# data[].attributes.attachment_link.description
בסוף השבוע האחרון התקיימה בצרפת אליפות העולם בפואטרי סלאם (תחרות שירה מדוברת, שבישראל נערכת בתיאטרון האינקובטור), במהלכה הגיע הישראלי אסף שנהב למקום השני עם שיר נוקב על מערכת החינוך. כמו אירועי תרבות רבים בתקופה האחרונה, גם התחרות הושפעה מנגיף הקורונה והתקיימה כולה דרך אפליקציית זום.

# data[].attributes.headline
כתיבה ככלי תרבותי

# data[].attributes.subject
כתיבה ככלי תרבותי

# data[].attributes.attachment_link.title
תרבות וספרות - התדרדרות הארץ

# data[].attributes.attachment_link.description
מהי המצאת הכתב? מדוע היא חשובה? לא בגלל הכתב עצמו. מסורות עברו גם לפני כן, ובעל פה, ולכן, כמו אבנים ששחקו מים, הן היו חלוקים יפים במיוחד, כי חכמת הדורות שחקה את חכמת היחיד. זו לא היתה המצאת הכתב שהיתה חשובה - אלא המצאת הכתיבה. כלומר המצאת סוג חדש של חשיבה, שהיא כתיבה.

# data[].attributes.headline
סופרים משתפים

# data[].attributes.subject
סופרים משתפים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בראיון אישי, מדברים הסופרים נדב נוה, נתנאל ובתאל אפשטיין, וחיים אקשטיין, על הדרך שעברו עד להוצאת ספריהם לאור, על תהליך הכתיבה, החששות, ועל התחושות שלאחר הפרסום. קריאת חובה לאוהבי הכתיבה

חדשות כיפה 24/08/20 12:48 ד באלול התשפ

חיים אקשטיין, נתנאל ובתאל אפשטיין, נדב נווה , צילום: חיים אקשטיין - יעל האיתן, נתנאל ובתאל אפשטיין - סטודיו "כגוונא", נדב נווה - ללא

במשך קיץ שלם עסקנו כאן ב'כיפה' בעולם הספר. רגע לפני שהפרויקט מגיע אל סיומו, ישבנו לשוחח עם הסופרים נדב נוה, חיים אקשטיין, ונתנאל ובתאל אפשטיין, כדי ללמוד מהם על הדרך שעברו מרגע שעלה במוחם הרעיון, תהליכי הכתיבה שעברו, וההוצאה לאור, וגם, קיבלנו מהם כמה עצות זהב, עבור החולמים לכתוב ספר בעצמם בעתיד הקרוב, או הרחוק.

נדב נוה - 35, נשוי+3 בימאי, צלם, ועורך וידאו
ספרים: החיים על פי ינון, החיים על פי ינון- הכוכב הבא.
איך זה התחיל: "כשהייתי בן עשרים התחלתי לכתוב סיפורים קצרים, מנקודת מבט של ילד. היה לי מעניין גם מבחינת סגנון הכתיבה, וגם מבחינת התוכן. היה כיף להיכנס חזרה לעולם האסוציאציות של ילד, ולחזור באמצעות זה לכל מיני זיכרונות ילדות שהיו לי".

כיוונת למגירה או להוצאה לאור? "בספר הראשון הייתי מוכוון מהתחלה להוציא אותו לאור, מבלי שהיתה לי הוכחה אם אני יודע לכתוב או לא. פשוט מאוד רציתי שהוא ייצא. וכשהצעתי אותו לחברת ההוצאה הראשונה, קיבלתי סירוב, אם כי לא פסלו אותו על הסף, כך שאומנם הייתי מבואס, אבל לא התייאשתי. בפעם השנייה שפניתי להוצאה, כבר לקחו אותו, וזה שימח אותי מאוד".

היו חששות? "כן, היו חששות שאולי אני סתם משלה את עצמי, שאני לא באמת כותב טוב, ואני סתם מבזבז את הזמן, כי מאוד לא מעניין אותי לכתוב למגירה. אני כותב כדי שאנשים ייראו, ואני עוסק באומנות כדי שאנשים ייהנו מזה, ואם אני יוצר דברים ואף אחד לא רואה אותם, מבחינתי זה מפספס את המטרה של להגיע לאנשים. אבל לשמחתי מישהו האמין בזה".

מי הראשון שקרא אותו? " אם אני לא טועה, האדם הראשון שקרא את הספר הראשון שלי היה אחי התיאום -נועם. בתור ילדים, הוא היה ה'תולעת ספרים' מבינינו. למעשה, אני בקושי קראתי, הוא קרא הרבה יותר ממני, ובגלל זה אני סומך עליו מאוד בכל ענייני הכתיבה למיניהם".

מה היית משנה? "יש דקויות קטנות של מילה פה או שם, או ציור שהייתי משנה, אבל לא משהו משמעותי שאני מצטער עליו שעשיתי או לא עשיתי, בסך הכל אני מאוד שלם עם ספרים שלי. מה שכן, הייתי רוצה לקרוא הרבה יותר, גם בתור ילד, וגם בתור מבוגר. הייתי רוצה לכתוב יותר כדי להתמקצע בזה יותר, אבל לא תמיד זה מתאפשר, ואני מקווה שבעתיד אוכל לקרוא יותר סגנונות, ולכתוב בסגנונות שונים".

עצת זהב לכותבים צעירים: "דבר ראשון, אני ממליץ לכולם לקרוא הרבה, ולנסות לכתוב הרבה. גם בסגנונות שונים, ומנקודות מבט שונות, לדוגמה נקודת מבט של ילד, או בצורה של קומיקס..מי שרוצה להתמקצע בכתיבה, צריך לנסות ולכתוב עוד ועוד ועוד, עד שהוא יבין למה הוא מתחבר יותר.

ועצה נוספת, גם אם כתבתם ספר, ואתם מראים אותו לאנשים או שלחתם להוצאת ספרים ולא התקבלתם, או שאנשים לא אהבו, לא להתייאש. זה לא אומר שהם טועים, כי יכול להיות שזה באמת לא כל כך טוב, אבל חשוב להמשיך ולכתוב שוב, והפעם השנייה תהיה בוודאות טובה יותר, כי מי שמתאמץ, בסוף מצליח".
פרויקט הקיץ של כיפה בעיצומו! היכנסו, דרגו, ואולי תזכו במארז ספרים במתנה חיים אקשטיין - סופר, עורך ספרים, אב לארבעה, תושב קדימה. נשוי לאפרת, עורכת לשון ומנקדת. מנהלים יחד את "האותיות הקטנות" - צוות כותבים ועורכים.
ספרים: "אוצר בשמים", ו"בלק הבלש", שותף בכתיבת "המסע לאתיופיה", "אביהם של ילדי ישראל" ועוד..

איך זה התחיל: " שום רעיון שלי לא הגדיר את עצמו בתור רעיון לספר הראשון. למשל, כרך השמיטה של 'אביהם של ילדי ישראל', היה הספר הראשון שהייתי חתום עליו, אבל הוא לא התחיל מרעיון שלי. 'בלק הבלש' היה אולי הרעיון הראשון שלי, אבל לא בתור ספר. הוא התחיל כסדרה ב"אותיות" במהלך השירות הצבאי שלי: מפקד הפלוגה ערך לנו תחקיר באמצע הלילה על תקלה צה"לית כלשהי, כמעט סגרנו שבת ומפקדים חטפו כלא וריתוק, אבל אני התלהבתי מהסצנה - וכמה ימים אחר כך, תוך כדי מטווחים, החלטתי שאני חייב לכתוב סיפור בלשי. כעבור שנים הוא הפך לספר.

'אוצר בשמים' - שמונה סיפורי חז"ל מלכותיים - היה ספר הילדים הראשון שכתבתי מתוך כוונה שהוא יהיה ספר. רציתי שלילדות שלי יהיה ספר על נסיכות, שלשם שינוי יש בו גם עלילה ולא רק נצנצים ואיורים של חדי קרן. עבדתי על הסיפורים אחד אחד - למדתי את הסיפור החז"לי המקורי, נכנסתי לדמויות שלו, הכנסתי דמויות לתוכו, ניסיתי אותו קודם כל על הילדות לפני השינה, ומשם המשכתי הלאה לספר".

כיוונת למגירה או להוצאה לאור? " לצערי איבדתי את היכולת לכתוב למגרה. מקווה שהיא תחזור אליי. קשה לי לכתוב סיפור בלי לדעת מה אני הולך לעשות איתו, לאיזו כתובת הוא פונה. מה שכן, רוב הכתובות אינן ספרים; זה יכול להיות סיפור בעיתון ילדים, סיפור חינמי שיפורסם באתר שלנו (יש לי לא מעט כאלה) או סיפור למשפחה בלבד. רק אם אני מכוון את עצמי לספר, ייצא מזה ספר. אני לא יכול לקחת כמה סיפורים שלי ולהפוך אותם אוטומטית לספר, צריך לחשוב המון על הסדר, על האחידות, מה בפנים ומה בחוץ, מה הקו הכללי. אחרי שיש לי תבנית כללית לספר, אני יכול ליצוק לתוכה סיפורים שכתבתי בהקשרים אחרים".

היו חששות? "תמיד יש לי חשש שלא ירצו את הספר. כשמדובר בספרי ילדים, החשש הוא בעיקר שילדים לא יאהבו אותו, לא יתחברו, לא ייהנו, אולי אפילו יפחדו מסיבה כלשהי. יש ספרים ברמת סיכון גבוהה יותר - כמו 'המסע לאתיופיה', שעבדתי עליו עם יוסי ורותי טורצקי ואלחנן בן אורי, שבו חששתי מאוד לפגוע בהיסטוריה, או חלילה באנשים. בסופו של דבר החשש הזה פיתח בנו המון זהירות, עדינות והתחשבות, כך שב"ה עמדתי במשימה. נראה לי.
לפרויקט הספרים של כיפה, היכנסו
מי הראשון שקרא אותו? " אם מחשיבים את אישתי אפרת, שהיא עורכת הלשון והמנקדת של כל הספרים שלי, אז ברור שהיא הראשונה לקרוא כל דבר שיוצא לי מהמקלדת. אבל היא לא באמת נחשבת, גם כי היא לא 'קוראת', אלא שותפה מלאה שלי ביצירה, וגם כי סיפור ילדים שלי אינו שלם לפני שהוא עובר ניקוד. כך שרק אחרי עבודה של אפרת, אפשר לקרוא את הסיפור. אז למעשה, הילדות שלי הן הקוראות הראשונות. אם כי גם הילדות הן שותפות ביצירה מבחינתי, הגדולה שבהן כבר עושה לי הגהות לספרים ומוצאת טעויות".

מה היית משנה? "קורה שאני עובר על סיפורים שכתבתי, וחושב שמשפטים מסוימים (או סיפורים שלמים) היו יכולים להיכתב טוב יותר. אבל אין משהו שאני אוכל את עצמי עליו, או שהייתי חוזר בזמן בשביל לשנות אותו. יש בי צער קל על רעיונות שלי שעדיין לא הפכו לספרים".

עצת זהב לכותבים צעירים: "מעיניים של סופר, העצות שלי עלולות להישמע פסימיות, כי להוציא ספר זה תהליך ארוך ותובעני. אבל למזלי יש לי גם מבט של עורך ספרים. אפרת ואני פוגשים המון אנשים שהיה להם חלום להוציא ספר ילדים, והם הצליחו. לא כולם יצרו רבי-מכר מטורפים, אבל אצל רובם זאת ממילא לא הייתה המטרה. מי שעובר תהליך בליווי של אנשי מקצוע, שמבינים אותו ואת הכתיבה שלו, יוכל להפוך את הרעיונות שלו לספרים. בנוסף חשוב לי לומר, שהבחירה של ל'כיפה' לעסוק בתחום הספר, זאת עוד הוכחה שספרים - ובייחוד ספרי ילדים - לא הולכים להיעלם מהנוף. מסכים, נגיפים, כל אלה באים והולכים, ואנחנו עדיין שומרים אמונים לספר. בעיניי זה מדהים".
נתנאל (34) ובת-אל (32) אפשטיין, זוג נשוי + 6 ילדים, גרים במעלה חבר בהר חברון, כותבי ומאיירי ספרי קומיקס, עוסקים באנימציה ואומנות באופן כללי. משתמשים בכלים החזותיים והיצירתיים האהובים עליהם, כדי להנגיש תכנים פנימיים ומעוררי השראה, מתוך תורת ישראל, על שלל גווניה.
ספרים: "זכינו, בחסדי ה', לכתוב כעשרים וחמישה ספרים עד היום שיצאו לאור, ביניהם את סדרת "הגיע הזמן" בת תשעת הכרכים מבית "ראש יהודי", סדרת "אביהם של ילדי ישראל", עם שישה כרכים, על הרב מרדכי אליהו זצ"ל, סדרת "מאורי האש" הכוללת ארבעה כרכים, על חייהם של גדולי מייסדי החסידות, טרילוגיית "הדרך הארוכה קצרה" (הכרך השלישי אמור לצאת מהדפוס בימים הקרובים) על ספר התניא של האדמו"ר הזקן, ועוד.. "

איך זה התחיל: נתנאל: "כתיבת ספרי קומיקס תמיד הייתה חלום חיי, מאז שגדלתי על ספרי הקומיקס של אסטריקס וטינטין, וקומיקסים אירופאים אחרים, שאותם הערצתי מאוד. מאז שהייתי נער, כתבתי טיוטות לסדרת הקומיקס הגדולה שלי, שהייתה נטולת כל סממן יהודי כלשהו, כדי שהיהדות שבה לא תפריע לי להגיע לפסגת ההצלחה העולמית שכל כך רציתי, אך כשחבר יקר שלנו נרצח בפיגוע כשהייתי בן שש עשרה, חבר שהקדיש את כל חייו לחיזוק הרוח היהודית בקרב הנוער, שיניתי כיוון והחלטתי להקדיש את הכתיבה והציור שלי למטרה הקדושה והיקרה הזאת.

הספר הראשון היה ביוזמת ישראל זעירא - יו"ר 'ראש יהודי' שביקש סדרת ספרי קומיקס בנושא החגים, ואחרי חודשים ארוכים של אפס רעיונות ותפילות רבות, כל העלילה והדמויות של הספר הראשון של סדרת 'הגיע הזמן' הופיעו לי על הדף בחצי שעה של פתיחת שערים (נס שלא חזר על עצמו מאז)".

בת-אל: "הכתיבה והאיור הם בעיקר התחום של נתנאל, אני עוזרת בצביעה, בעריכת המלל, סגירות טכניות וכמובן חשיבה משותפת על התכנים והעלילה".

כיוונתם למגירה או להוצאה לאור? " הספר הראשון היה, כאמור, יוזמה של המוציא לאור. ולמעשה, כל הספרים שלנו עד כה הם כאלה".

היו חששות? בתאל:"תמיד יש ענן כזה שמרחף מעל כל כתיבה, שהדברים לא יובנו או יוצאו מהקשרם, או ירגיזו ויכעיסו אנשים. בפרט שאנחנו מביאים רעיונות גבוהים בכלים פשוטים. אנחנו משתדלים לא לפחד לומר את האמת שאותה אנחנו מייצגים. אנחנו מתפללים שהדברים ייכנסו ללבבות נכון, וברוך ה', לרוב זה קורה. עוד תחושה שהייתה בשנים הראשונות הייתה שאף אחד לא רואה ולא קורא את הספרים שלנו. לא קיבלנו שום תגובה במשך שנים, וחשבנו שכל עמלנו הולך לריק בעצם. ואז בבת אחת, הוסר הלוט, וגילינו שבעצם הספרים מגיעים רחוק ועושים הרבה טוב ברוך ה'. אם כי בכל ספר מחדש יש את החשש שהספר הזה לא יצליח.. תפילה זו הדרך שלנו להתמודד עם החששות האלה".

מי הראשון שקרא אותו? נתנאל: "שחר פרידמן, העורך והמגיה של 'ראש יהודי'. סך הכל הוא פירגן לנו וזה עזר לנו מאוד, ואנחנו מאוד מודים לו על כך, כמו גם על הביקורת הבונה שעזר לנו להינצל מ'מוקשים' שלא שמנו לב אליהם, ושיפרנו בכך את היצירה".

מה הייתם משנים? בתאל: "זה מעניין, כי הכתיבה נובעת מעולמנו הפנימי. כמו שכשמסתכלים לאחור על תמונות מהעבר וחושבים 'אוי, ככה נראתי פעם'?, יש פה ושם נקודות בספרים הקודמים שלנו שהיו מאוד 'אנחנו' אז - בזמן הכתיבה, ועכשיו התבגרנו יותר, ואנחנו רואים דברים קצת אחרת. תמיד יש תחושה שאם הייתי מתחיל עכשיו מאפס, זה היה יכול להיות הרבה יותר טוב, אבל כמו שאומר הרב צבי יהודה קוק זצ"ל 'הדיעבד שלנו זה הלכתחילה של הקב"ה' - כך ה' רצה, ואנחנו שמחים בכך".

עצת זהב לכותבים צעירים? בתאל: "דבר ראשון: תתפללו על זה! כל מה שהשגנו עד כה היה רק בכוח התפילה - התחלנו מאפס ממש, בלי שום קשרים ושום כספים ושום בטחון עצמי, והכל בא עד אלינו. תתפללו הרבה וחזק. זו ההשקעה הכי כדאית לכתיבת ספר ובכלל".

נתנאל: "תנו לכתיבה לזרום מבפנים בחופשיות, ורק אחרי זה תחזרו לערוך את זה. תנו לאחרים לקרוא ותקשיבו להערות שלהם, ואחר כך תחליטו מה מקובל עליכם ומה לא. ובאופן כללי, אם אתם מאמינים שיש לכם משהו טוב משלכם לתת לעם ישראל ולעולם, תנו לזה את כל האמון שלכם, ונסו להתעלם מכל תחושות הייאוש והפסימיות שצצות מאליהם. תנו להם לחשל אתכם וללטש בעזרתם את הרעיון שלכם, שיהיה עוד יותר טוב, אך לא לתת להם להשבית אתכם בשום אופן. תתפללו על השאיפות שלכם בלי סוף, והברכה שהיצירה שלכם ראויה לה - בוא תבוא בעזרת ה'".

# data[].attributes.attachment_link.title
איך ספר נולד | סופרים משתפים בתהליכי כתיבה - כיפה

# data[].attributes.attachment_link.description
חדשות כיפה 24/08/20 12:48 ד באלול התשפ במשך קיץ שלם עסקנו כאן ב'כיפה' בעולם הספר. רגע לפני שהפרויקט מגיע אל סיומו, ישבנו לשוחח עם הסופרים נדב נוה, חיים אקשטיין, ונתנאל ובתאל אפשטיין, כדי ללמוד מהם על הדרך שעברו מרגע שעלה במוחם הרעיון, תהליכי הכתיבה שעברו, וההוצאה לאור, וגם, קיבלנו מהם כמה עצות זהב, עבור החולמים לכתוב ספר בעצמם בעתיד הקרוב, או הרחוק.

# data[].attributes.headline
סודות מחדר הכתיבה

# data[].attributes.subject
סודות מחדר הכתיבה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"כל השבוע אני עם מטופלים, וביום הכתיבה איני מדברת עם אף אחד"

אסתר פלד, 'פתח גדול מלמטה'

הזוכה בפרס ספיר לספרות של מפעל הפיס

להיות סופרת. "הייתי חד הורית מגיל 26, אז לא חשבתי אף פעם על ספרות כמקצוע", מספרת אסתר פלד, 57, מחברת 'פתח גדול מלמטה' (הוצאת בבל). "בגיל צעיר המקצוע הרשמי שלי, עד שעשיתי את הדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית, היה עוזרת בית. המקצוע השני שלי היה מורה לפסיכומטרי, והמקצוע השלישי, מה שבסופו של דבר אני עושה עד היום, הוא פסיכותרפיה. סופרת הייתה משאלת הנפש של חיי. אני מטפלת עד היום בקליניקה, ולכן אין לי זמן לכתוב רומנים ארוכים, אלא רק סיפורים קצרים. תמיד אמרו לי: 'אסתי, סיפורים קצרים לא הולך, אנשים לא קוראים', אבל לי אין זמן לכתוב ארוכים, אני עסוקה.

"הידיעה שאני עומדת לפרסם ספר בפעם הראשונה קרתה דווקא במהלך העבודה על הדוקטורט, שעסק בפסיכואנליזה. פתאום ראיתי שמשהו בתהליך הכתיבה זורם לי, זה הרגיש שקראתי טקסט של מישהו אחר, משם פניתי לרסלינג, ואז הדרך נסללה לעולם פרסום הספרים".

שגרת כתיבה. "אין לי שגרת כתיבה יומית. יש לי רק שבתות. שבת מבחינתי היא החלום של האשליות - להסתובב בבית בין המחשב לבין הכביסה והבישול, ללכת מחדר העבודה לגינה הענקית שלי כל היום. אווירה של כתיבה כמו בסיפורים הרומנטיים. לכן קניתי את הבית במושב מטע. את הספר האחרון כתבתי שם, מול החלון הענק שפונה אל הגינה ואל ההר בפרוזדור ירושלים, אווירה פסטורלית כמו שרק ניתן לדמיין".

למה לכתוב. "אני כותבת כי אני מוכרחה, מכיתה א' זו הייתה ההצלה שלי. זו צורה שמארגנת לי את החוויה של החיים ונותנת בה סדר באופן שהנפש יכולה להתמודד איתה. את הספר הזה כתבתי כשעשוע וכמתיקות, זה הספר הכי קל שאני יכולה לכתוב על סקס ורומן ואישה, אלה הממתקים של החיים, מבחינתי. את מרביתו כתבתי בתקופה שבה אמא שלי גססה ומסרה את נשמתה לבורא.

"כתבתי את הספר בניסיון פה ושם להיות מחוץ לדבר הזה של המוות שחוויתי. הוא היה ספר שעשוע מבחינתי, וזה מצחיק שבסופו של דבר הוא זה שמועמד לפרס. במקביל אליו כתבתי טקסט ענק שקשור במוות, ועוד לא הוצאתי אותו לאור".

משבר כתיבה. "בחודשים האחרונים אני מרגישה את המשבר והאימה שאחרי הפרויקט, אי הוודאות העמוקה. זה המשבר שלא היה לי במהלך הכתיבה. אף אחד לא לוקח את זה ברצינות, כי כשאני אומרת 'אני לא יודעת אם אוכל לכתוב עוד אחד', מיד אומרים לי שככה זה אצל סופרים, וברור שאצליח. לי אין שום ביטחון שאני יכולה לכתוב עוד אחד. למרות שזה לא הספר הראשון שלי, עדיין זה הסיוט הכי גדול.

"האמת שעד ספר הפרוזה הזה לא ידעתי שאני סופרת. אלא שעכשיו אני לא יכולה לחזור אחורה, אני סופרת, ואני מקווה שאמצא דרך להיחלץ מזה, ולכתוב ספר נוסף שהוא ממש פרוזה".

תכונה שנחוצה לסופר. "היכולת להיות לבד. סוג של בדידות שאתה לא בורח מפניה, אלא נמצא בה. אני לא יכולה להתנתק לחלוטין, כי במשך כל השבוע אני עם מטופלים, אבל אני חיה לבד בשביל זה, וביום הכתיבה אני לא מדברת עם אף אחד ולא שומעת מוזיקה. זה נראה לי נורא נחמד לשמוע מוזיקה ולכתוב, אבל אני לא יכולה, אני זקוקה לשקט מוחלט".

תפקיד הכתיבה. "מישהו כתב על ספרי האחרון שיצרתי שם 'חדר משלי'. ורציתי לומר שאנחנו 100 שנה אחרי גברת וולף הנהדרת, ואני לא בעניין חדר משלי, אלא בית משלי. זו הכתיבה עבורי, וזו כל הנקודה. כתיבה היא אבולוציה של וולף, לא חזרה עליה. אנחנו לא צריכות להסתפק בחדר משלנו, אלא יכולות ליצור בית.

"בגלל שאני מטפלת המון באנשים אחרים, אז האיזון מבחינתי הוא לחזור לעצמי על ידי הכתיבה. אני לחלוטין מגיעה לדף מתוך תשוקה וגעגוע, ולעתים מתוך אימה, אבל לא מתוך הרגל. אני מתגעגעת, ומשתוקקת, אבל לפעמים שום דבר לא קורה, וזה מפחיד. מנגד, יש את הפעמים שאני מגיעה לדף מגעגוע, והקסם קורה וזה מדהים".

"בכתיבה אין חוקים: היא פרוצה"

סמי ברדוגו, 'כי גי'

להיות סופר. "אני לא יודע אם אני זה שהפכתי את עצמי לסופר. כשהספר הראשון שלי ראה אור, בביקורת הראשונה או השנייה המשפט הראשון היה 'הסופר הצעיר סמי ברדוגו', ואני זוכר ששאלתי את עצמי, 'אני סופר?'. הרגשתי שהתואר הוענק לי מבלי שאפילו דרשתי אותו", מספר ברדוגו, 47, מחבר 'כי גי' (הקיבוץ המאוחד).

"כיוון שמגיל מאוד צעיר היה לי עניין עם לשון ושפה עברית, והרגשתי שהיא זו שיכולה להחזיק אותי בחיים ולהציל אותי, אני מניח שכבר אז נזרעו היסודות שהובילו אותי להיות סופר. בתחילת הדרך אפשר לומר שדי נכבלתי מרצון לתוך הדבר הזה. אהיה כנה, גם לא מרצון. זה סוג של גזר דין - הכתיבה, ויש כאן איזשהו פרדוקס, נאסרתי מרצוני לכתיבה ואי אפשר לבטל את גזר הדין הזה".

מהי כתיבה. "כתיבה היא תשוקה, אבל לא די בכך. לכל כתיבה צריך לבוא מסקרנות, מצורך עז לבטא משהו. אני תמיד יוצא אל הכתיבה ממקום של אי נחת, ואי הנחת גורם לי להיות דרוך וקופצני, ולא לשבת רגל על רגל ולכתוב. חוסר מסופקות וחוסר מרוצות זה דבר שמאלץ אותי להיות אקטיבי בכתיבה וחיוני עם עצמי".

שגרת כתיבה. "כתיבה זו עבודה לכל דבר, לא פנאי ולא תחביב. אני משתדל כמה שיותר לקבוע סדר יום שבו אני יושב, עובד ומתרכז. בעבר נהגתי לכתוב בערב או בלילה, ובשנים האחרונות אני עובד בעיקר בבוקר, ורק בבית. בזמן כתיבת ספר הלכה למעשה, אני זקוק לניתוק מוחלט, כמה שיותר דממה. מאוד מפריע לי רעש. אני לא פועל בהתאם לרפרנסים תרבותיים, ולא צורך תרבות אחרת בזמן כתיבה".

משבר כתיבה. "היו ספרים שהעבודה עליהם הייתה מאוד סיזיפית ומדכאת, אבל בכתיבת הספר האחרון הרגשתי הרבה יותר חופשי, לא כבול לשום מסגרת, והייתה לי הנעה גדולה והנאה גדולה במלאכת הכתיבה. חשתי את החירות המוחלטת שנתנה לי הרבה כוח, תחושה שלא מתחשבת בדבר, זה היה ממכר ועשה לי טוב. בגילוי לב, בספר הנוכחי המשבר היה דווקא אחרי שסיימתי, והתעצבתי שזה קרה".

לבנות סיפור. "העניין הוא להבין שאין חוקים או כללים נוקשים בכתיבה, היא באמת פרוצה ונטולת גבולות, וכל טקסט דורש את ההתכוונות שלי ככותב העומד מולו. על פי רוב אני לא ניגש לכתוב סיפור לפני שבניתי לפחות איזושהי תבנית כללית שלו - ציר העלילה מתחילתו וכמעט עד סופו, זמן, מקום, דמויות. אני לא אומר שדברים לא עשויים להשתנות, לעתים אני מופתע או מגלה דברים שלא ציפיתי להם, אבל עדיין אני מאוד נאמן לשלד המקורי, וחשוב לי להיכנס לתהליך מוסדר ולא למהלך כתיבה אינטואיטיבי".

תכונה שנחוצה לסופר. "צריכה להיות הבנה שהחומר והלשון והשפה הם מעין פלסטלינה בידי הכותב, שהכתיבה היא חשיפה, עירום, התפשטות של האני, והאני הוא זה שצריך להיות מוצג שם בטהרתו, ללא קיצורי דרך וזיופים. אתה צריך לבוא בכנות המוסרית המלאה".

לקבוע גבולות בעידן הדיגיטלי. "ימים יגידו וידעו לנתח את בלבול הגבולות שאנו חיים בתוכו, אבל מה שמטריד אותי הוא עניין האמנות בכלל, והכתיבה הספרותית בפרט, בימים אלה של וירטואליות ודיגיטליות. נוצרות מציאויות מדומות שגורמות לכותבים להיסחף לתוכן, להיות קהל יעד שלהן, להאמין בחשיבותן, ובעיקר להיות מחוזרים על ידן. כך קורה שמשחק התפקידים משתנה. כלומר, היוצר האמן הופך ממושמע אל החוץ הווירטואלי, מבקש לקחת בו חלק ולהזין אותו, בזמן שאת האותנטיות הבלבדית שלו הוא נוטש.

"במקביל נחצים גבולות נוספים שלא מפרידים בין שפת החוץ הציבורית לבין שפת הפנים האישית, בין שפת התקשורת לבין שפת האמנות הספרותית - וזה רק מגביר את היעלמות ייחודיותה של הספרות. על כך אני מצר מאוד".

"לחקור את החלקים הפנימיים של העולם"

שמעון אדף, 'קום קרא'

להיות סופר. "זאת לא עובדה מוגמרת שאני סופר. אני חושב שאני כותב במובן של פעולה, וברגע שלא אכתוב לא אהיה סופר, וזה בסדר. התחלתי לכתוב ברגע שלמדתי לקרוא. מאז ועד היום אלו שתי פעילויות שקשורות אחת בשנייה, הקריאה מזינה כתיבה והכתיבה מזינה קריאה. עד כמה שאפשר לסמוך על זיכרונות, אני זוכר את עצמי כותב ברגע שלמדתי לקרוא טקסט לבדי, פשוט ישבתי והתחלתי לכתוב", מספר שמעון אדף, 45, שכתב את 'קום קרא' (כנרת זמורה ביתן דביר).

"אני זוכר את היום שבו אמרתי לעצמי שאני צריך לארגן את החיים שלי כך שיהיה בהם הרבה זמן כתיבה, ולא להשאיר את הכתיבה בשולי הדברים עד שאתפנה אליה, או שיהיה לי כוח. היה בי רצון לארגן את החיים כך שאני קודם כל כותב, ורק אחרי זה מתפרנס ועושה דברים אחרים. זה קרה בגיל מאוחר, יחסית, לקראת העזיבה שלי את הוצאת כתר. הייתי עורך ספרים, ובגיל 32 עזבתי הכול, והחלטתי שלא משנה מה קורה, אני לא יכול לדחות את הכתיבה שלי בגלל עניין פרוזאי כמו פרנסה.

"כיום אני מלמד כתיבה ב אוניברסיטת בן גוריון, יש לי שם תקן במשרה מלאה, אבל המינוי שלי התקבל בזכות הכתיבה, מכיוון שאני לא אקדמאי. במובן הזה זו החלטה שדי השתלמה, אני לא חי מהספרים שלי, אבל העיסוקים שלי נגררים מכך שאני כותב".

מהי כתיבה. "עבורי היא מעין דימוי עצום של העולם, ובעזרתה אני חוקר את החלקים הפנימיים שבתוכו. עד עכשיו הכתיבה אצלי הייתה מתוך רצון להעמיד ראי למבנה התודעה שלי. אני מהאנשים שהתודעה שלהם לא נגישה להם, אלא אם הם כותבים אותה, וזה עוזר לי לשקף את המצב. יש איזו תחושה שאני מתוודע לעצמי במהלך הכתיבה, ואני גם שואל במהלך הכתיבה מי אני, מה סוג האדם שאני בעולם.

"נכון שכתיבה היא תשוקה, ואני חושב שצריך לבוא אליה עם צורך אמיתי. אבל חשוב לזכור שתשוקה היא משהו חיצוני, ואנחנו חיים בתרבות שסוחרת בתשוקות שלנו. עוברים מאחת לאחרת ולא מתעכבים לחשוב".

למה לכתוב. "גיליתי שבפרוזה אני מחפש היום בדיוק מה שחיפשתי בשירה לפני 20 שנה. הכלים יותר משוכללים והרגישות יותר מפותחת למה שהלשון מצליחה להעביר: תודעה או מצבים נפשיים, שבימים הרגילים אין מילים בשבילם".

שגרת כתיבה. "בשנים האחרונות יצא לי לנסוע בקיץ לרזידנסי לסופרים, זה התחיל בברלין והמשיך בארה"ב. גיליתי שברגע שאני מנותק משטף הפעילות היומיומי שלי ומרצף השגרה, אני מאוד ממוקד בכתיבה, וכותב מהבוקר עד הערב. ימים שלמים אני בתוך הספר, ובדרך כלל מצליח לסיים כתב יד במהלך הקיץ.

"את הספר האחרון 'קום קרא' כתבתי בניסיון לשבור את השגרה הזאת, כי אני חושב שכל שגרה היא טובה עד שהיא הופכת להיות אוטומטית. אמנם הכול החל כרגיל: הוזמנתי לתת סדרת הרצאות בארה"ב וקיבלתי מגורים ומשרד, וכמובן שכשהגעתי לשם חיברתי את המחשב והתחלתי לכתוב ספר, כחלק מהאוטומציה. אלא שאחרי שכתבתי 40 עמודים אמרתי 'די, אני אפסיק'. רציתי לראות עד כמה באמת חשוב לי לכתוב את הסיפור הזה. חזרתי לישראל, וגיליתי שהעלילה בוערת והדמויות ממשיכות להטריד אותי, אז תחמתי מסגרות זמן.

"אני לא יכול לכתוב באופן אקראי שעתיים פה או שעתיים שם. לקחתי שבועיים, סגרתי אותם בלו"ז, והקדשתי אותם לספר. יצרתי בתוך השגרה איים של עבודה, וכך הספר נולד".

קומפוזיציה. "יש ספרים שמתחילים אצלי בראש כמו סוג של מוזיקה שבא לי לממש, ואני מבין שהמוזיקה הזאת מיתרגמת למבנה. מרגע שהתחלתי לכתוב, זה זרם כמו יצירה מוזיקלית שידעתי איך לנגן אותה".

משבר כתיבה. "כל ספר מעלה אצלי בעוצמה גדולה יותר את שאלת הכתיבה. עם מי אני מדבר כשאני כותב, מה המקום של ספרות היום בעולם, מי צריך את זה בכלל, האם זה מרחב אינטימי או מרחב ציבורי. עם כל ספר השאלות הופכות להיות דוחקות יותר ויותר. זו תחושה של חוסר אונים או חוסר תוחלת".

תכונה שנחוצה לסופר. "עקשנות. כל סופר צריך להתעקש על זה שהדברים ייכתבו, על כך שהיצירה תהיה בעולם, על העמדה שלו ככותב. יותר מנחישות, יותר משאפתנות, צריך ממש עקשנות".

לקבוע גבולות בעידן הדיגיטלי. "אחת השאלות המרכזיות היא האם ספרות צריכה לחקות את אופן הפעולה של הטכנולוגיה החדשה ולהיות, למשל, נגישה וסיסמאתית, במקום מורכבת ומעמיקה, תכונות שהעניקו לה את הייחוד שלה, או להתנגד לה, ולייצר איים של כתיבה שדורשים מיקוד וקשב. האם היא צריכה להתיישר עם מלחמת הזהויות שהרשתות החברתיות מעוררות ומעודדות, שנגועה בחוסר סובלנות לאחר, או להיפך, לבחון את המחיר שאנחנו כחברה משלמים כאשר אנחנו מוותרים על היכולת לנטוש את נקודת המבט שטבעית לנו, לחרוג ממנה. בשבילי, באופן אישי, השאלות הן איך אני מתנגד לקיים, ואיך אני חוקר את יסוד האחרות שיש בכל זהות שמוצעת לי מבחוץ".

"בואי נראה מה את יודעת לעשות"

נעה ידלין, 'שטוקהולם'

להיות סופרת. "התחלתי לכתוב כילדה, בגיל מאוד קטן הייתי כותבת סיפורים, ואפילו היה לי עיתון שהכנתי במו ידיי. אפשר לומר שבכל גיל הקמתי עיתון בהתאם לגילי. אבל עד לפני עשור לא נגעתי בכתיבה ספרותית בכלל", מגלה נעה ידלין, 42, מחברת 'שטוקהולם' (כנרת זמורה ביתן דביר).

"מתי הבנתי שאני סופרת? זו שאלה שהרבה סופרים רגישים לגביה, מכיוון שזה לא כמו מקצוע אחר, שאת אומרת 'סיימתי לימודי שיננות, אז אני שיננית'. האם ספר אחד מעיד שאני סופרת? או אולי שלושה? ואם האחד נורא הצליח או שהשלושה נכשלו?. כשאתה אומר 'סופר', זה נשמע שאתה מצרף את עצמך ישר לעגנון, וזו קצת חוצפה. אחד הדברים היותר ביזאריים שאדם צריך לעבור זה למלא בסעיף מקצוע בביטוח הלאומי את המונח 'סופר'. זה נשמע קצת תימהוני".

מהי כתיבה. "עבורי זה החופש המוחלט. לא נסעתי להודו, ויש סכנה שגם לא אסע לעולם. אני לא איזו פריקית של נסיעות וטיולים וטיסות. אם את רוצה לתת לי חופש אמיתי, זה החופש שאני מרגישה מול קובץ ריק. נכון שזו גם אימה מאוד גדולה, הדברים שזורים אחד בשני.

"כשאת יושבת מול קובץ יש את הסמן המהבהב, והסמן מאוד מרושע, הוא מסתכל עליי ואומר: 'בואי נראה מה את יודעת לעשות'. באותה נשימה, המילים יעשו את מה שאני אגיד להן, והכול יכול לקרות שם, מבחינתי. זו הסיבה שכתיבה בעיניי היא עונג, ואני לא מכירה תענוג יותר גדול מזה. מצד אחד מרחב של תענוגות, ומצד שני זה יכול לגרום לך הרבה סבל".

טכניקת כתיבה. "הטכניקה שלי מאוד ברורה וסדורה. אני קודם כל צריכה להיות בטוחה שיש לי רעיון שהוא ממש טוב. אחר כך אני בונה את הדמויות לפרטי פרטים, וכאן נכנס החלק שאני הכי אוהבת - אני בונה קובץ בן עשרות עמודים של ביוגרפיה לכל דמות. מדובר בקובץ נפרד של הכנה לספר, שלאחריו אני בונה את העלילה בקווים כלליים כמעין שלבים של סולם, ורק אז אני מתיישבת לכתוב".

שגרת כתיבה. "אני כותבת בבוקר, משתדלת כל יום בימי החול, ובלילה אני רק חושבת. מדי פעם אני כותבת בבתי קפה, אבל מאז שיש לי חדר עבודה מקסים עם תקרה אדומה בדירה החדשה, זה יותר זול, וכאן כתבתי את 'שטוקהולם'".

תכונה נחוצה לסופר. "משמעת עצמית ורצון מטורף לכתוב. לא משנה מהיכן הוא נובע, אתה ממש צריך לרצות את זה. אף אחד לא ישלם לך כדי לשבת לכתוב, ואז טכנית המסקנה היא שאת צריכה לכתוב על חשבון דברים אחרים שאת אוהבת. ובין המשפחה, לבית, לילדים ולפרנסה, מה שנשאר זה הזמן הפנוי שלך. כלומר, את צריכה לכתוב במקום לעשות דברים מהנים".

נושא מטריד. "באיזשהו אופן, כל הספרים שלי עוסקים בנורמליות. במובן של היחסים שבני האדם מקיימים עם הנורמליות. זו שאלה שמעסיקה לדעתי את כולם, ולא משנה איפה הם ממקמים את עצמם ביחס אליה".

לקבוע גבולות בעידן הדיגיטלי. "בעיניי, העולם משתנה בעיקר לטובה. הוא נוח יותר, גם לסופרים: אני יכולה היום לבדוק כמעט כל דבר בלי לצאת מחדר העבודה שלי, כולל איך נראים חלונות הראווה בדרך מהתחנה המרכזית בשטוקהולם אל מוזיאון הנובל. כמובן שיש לכך גם היבטים פחות נעימים, בעיקר ההשתלטות המוחלטת של הטכנולוגיה על הזמן שלנו, והפלישה שלה לכל רגע נתון של שלווה ושל כתיבה; זה מאבק שקשה מאוד לנהל, והוא רווי בתבוסות".

"כל לילה של כתיבה הוא מבחן עצמי"

אמיר זיו, 'ארבעה אבות'

להיות סופר. "את הסיפורים הראשונים כתבתי סביב גיל 25, והם היו בוסריים כמו אבוקדו בתחילת הקיץ, קשים ובלתי ניתנים להבשלה. לשמחתי הבנתי את זה, ונמנעתי מפרסום שלהם, אבל קסם הכתיבה כבר פעל את פעולתו. מאז המשכתי לכתוב כל הזמן, למגירה, לעיתון או לספר שבסופו של דבר התפרסם", מספר אמיר זיו, 49, שכתב את 'ארבעה אבות' (עם עובד).

מהי כתיבה. "מקום נטול הוראות מגבוה, ובמידה רבה נטול גבולות, למעט אלה שאתה מציב לעצמך. כשאני כותב, אני המשך של מה שהייתי קודם לכן, בין אם זה תחת הבוס ובין אם כאיש משפחה. לא בראתי איזה עולם נפרד לחלוטין, והאמת שאין לי צורך בעולם כזה. ניתוק מסוים כן, עולם אחר לא".

זמן כתיבה. "מכתיבה ספרותית כשלעצמה קשה עד בלתי אפשרי להתפרנס, ולכן, כמו רוב הסופרים, גם לי יש משרה אמיתית: אני עיתונאי כבר 20 שנה. מכיוון שאני עובד במשרה מלאה, אני כותב בלילות, אחרי שהילדים נרדמים והבית נרגע.

"השעות הטובות הן בין 22:00 ל-1:00 בלילה. לעתים נדירות, כשאני בשטף, הכתיבה גולשת לשעות מאוחרות יותר. והכי חשוב, אני מסוגל לכתוב רק כשאני במצב רוח טוב, או לפחות סביר. גם את הקטעים הכי כואבים כתבתי אחרי שהתיישבתי מלא שמחת חיים ליד שולחן העבודה. אם אני מגיע אליו מדוכדך, המילים פשוט לא יוצאות".

אווירה. "מוזיקה עוזרת לי לכתוב. היא לא יכולה להיות בעברית, כי אז השפה והמשלב גולשים בלי שארגיש לתוך הכתיבה. ההעדפה הראשונה שלי היא רוק מתקדם, עם נטייה לפסיכדליה. בשנים האחרונות הבן הצעיר שלי לומד כינור באופן מקצועי ולמדתי לאהוב מוזיקה קלאסית. גיליתי שכשאני צריך להתרכז, הסוויטות לצ'לו של באך הן מושלמות".

לכתוב ספר. "זה כמו גידול גפן ליין, ריצת מרתון או אריגה של שטיח. לא ניסיתי אף אחד מאלה, אבל נדמה לי שבכולם אתה מביא את היכולות שלך למקסימום, ומתמלא הנאה מהמיצוי שלהן, ובו בזמן מתייסר בתחושה שהסוף לעולם לא יגיע.

"כל לילה של כתיבה הוא מבחן עצמי, ואתה מסוגל לחזור עליו ערב אחרי ערב רק אם אתה באמת אוהב את זה. כדי לכתוב נדרש קודם כל ויתור. ויתור על חנופה לקורא, שהיא עסק מאוד מפתה. ויתור על סנטימנטליות, חרף היותה חטיף טעים לזלילה. ודילוג על התבדחויות קלילות כשאינן דרושות לתוכן, או על מטאפורות ציוריות, שעובדות נהדר בציוץ שנון בטוויטר".

משבר כתיבה. "אני לא קונה את האגדות על סופרים שכתבו ספר בפרץ השראה של ימים ספורים. גם מי שכתב בהתפרצות כזאת יידרש אחר כך לעוד ימים על גבי ימים של ניסוח מחדש וליטוש והעמקה והבהרה, ומחיקת שטויות שנכתבו מתוך התרגשות רגעית. השלב הסיזיפי הוא בלתי נמנע".

הוספה לנושאים שמעניינים אותי

רוצה להתעדכן בנושאים הקשורים לכתבה?

לחיצה על הנושא תוסיף אותו לרשימת "הנושאים שמעניינים אותי", שםניתן לקרוא ולנהל את ההתראות כשמתפרסמת כתבה בנושא.

לצפייה בכתבות וניהול הנושאים, יש ללחוץ על כפתור בסרגל העליון

הבנתי, תודה!

# data[].attributes.attachment_link.title
הסופרים שהגיעו לגמר ספיר מגלים סודות מחדר הכתיבה

# data[].attributes.attachment_link.description
הזוכה בפרס ספיר לספרות של מפעל הפיס להיות סופרת. "הייתי חד הורית מגיל 26, אז לא חשבתי אף פעם על ספרות כמקצוע", מספרת אסתר פלד, 57, מחברת 'פתח גדול מלמטה' (הוצאת בבל). "בגיל צעיר המקצוע הרשמי שלי, עד שעשיתי את הדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית, היה עוזרת בית.

# data[].attributes.attachment_caption
דודי גרין, סופר, מחבר הספרים: "לאביתר הכול מותר", "לרעות יש כבר סבלנות" ו"הדרך אל האפשר"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
מדור לדור המגזין לכל המשפחה , עצות מומחים, לבילוי ולשיפור החיים

# data[].attributes.attachment_link.title
מהי כתיבה בשבילך? עם דודי גרין, סופר - מדור לדור המגזין לכל המשפחה , עצות מומחים, לבילוי ולשיפור החיים

# data[].attributes.attachment_link.description
כתבה מאת: זהר נוי צילום דרור איתן דודי גרין, סופר, מחבר הספרים: ”לאביתר הכול מותר”, ”לרעות יש כבר סבלנות” ו”הדרך אל האפשר” כתיבה כתעודת זהות ”הכתיבה מגדירה במידה רבה את הזהות שלי: דודי גרין, עיתונאי, עורך וסופר. מחברם של ארבעה ספרים ילדים שראו אור בשנים האחרונות. אני אדם שהמילה הכתובה היא עבורו כלי…

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
יהודים נוירוטים לא מאמינים בהנאה, זה די ברור. ואכן, חיי הכתיבה של פיליפ רות לא היו מופת של עונג וצהלולים. רוני גלבפיש עם כמה פרטים מעניינים על האיש הכי ראוי שלא זכה בנובל

פיליפ רות לא היה עושה לרשימה הזו לייק. רציתי לכתוב שהוא היה עשוי לבחור באייקון אדום הפנים והזועם של פייסבוק, אבל גם את זה הוא לא היה עושה בשום אופן. הוא היה מפנה את הגב, מסנן משהו מתחת לשפם ומתחפף.

רות לא אהב לדבר על כתיבה*, עוד פחות אהב לדבר על הרגלי הכתיבה שלו - וממש לא התעניין בהרגלי כתיבה של סופרים אחרים. כששאלו אותו אם הוא חושב שכל הסופרים עובדים קשה כמוהו, הוא פנה לציטוט ישן של ג'ויס קרול אוטס: "כשכותבים שואלים זה את זה באיזו שעה אתה מתחיל לעבוד ומתי את מסיימת וכמה זמן אורכת הפסקת הצהריים שלכם," אמרה אוטס, "מה שהם בעצם רוצים לדעת זה אם הסופרים האחרים מטורפים כמוהם." "ואני לא זקוק לתשובה לשאלה הזאת," סיכם רות.

קל להתעלם מרצונותיהם של המתים, ועל כן, בעת שבמקומות אחרים יסכמו בצדק את הקריירה שלו, יספרו על הספרים והחיים, כאן נתמקד בכמה סיפורים על חיי הכתיבה של הסופר שהלך לעולמו. אם הוא בדרך לגיהינום, הוא כבר ידע מראש מה מצפה לו שם:

The road to hell is paved with works-in-progress

בילדותו, פיליפ רות לא חלם להיות סופר. הוא פשוט אהב לקרוא. הוא הלך לספריה המון, כמעט כל יום, ולקח שישה ספרים בכל פעם - על ספורט, על ים, על הרפתקאות. הוא העיד שמעולם לא חשב על הסופרים ולא ממש תהה על תפקידם. רק כשהחל ללמוד משפטים בקולג' ופקד כמה קורסים בספרות, נכבש לראשונה בקסם וכתב כמה סיפורי קולג'. הם היו ממש גרועים, לעדותו, כמו סיפורי הקולג' של כולם.

אחר כך השלים את לימודיו והתגייס לצבא. הוא היה ג'ובניק, כמובן. במגורים היתה לו מכונת כתיבה, ולראשונה בחייו הוא החל לכתוב ברצינות. הסיפורים האלה היו שווים משהו, סוף סוף. הוא כבר ידע שהוא רוצה להיות סופר, אבל לא העלה על דעתו שיתפרנס מכתיבה, ולכן עשה את הדבר ההגיוני ביותר והלך ללמד ספרות באוניברסיטה. זו היתה פרנסתו משך שנים רבות, גם אחרי שזכה בפרס הספר הלאומי האמריקאי ובמילגת גוגנהיים והחל להתפרנס (היטב) מכתיבתו.

רות דיבר על תהליכי הכתיבה שלו בהרחבה בעשרות ראיונות, והתמונה העולה מהם מסקרנת ומטרידה.

הוא כתב בכל שעה אפשרית. כל היום. "היכולת שכל כותב זקוק לה היא לשבת בשקט בתוך שעמום עמוק," אמר. אם היה לו חשק פתאומי, הלך לכתוב גם בערב. לפעמים התעורר באמצע הלילה עם רעיון, וכתב אותו על אחת מפתקיות הפוסט-איט הצהובות שנחו בכל מקום בבית. לפעמים פשוט קם והלך לכתוב. "אני כמו רופא," אמר. "ואני מחכה בחדר מיון למקרי חירום. ואני מקרה החירום."

A life of writing books is a trying adventure in which you cannot find out where you are unless you lose your way

כל אחד משלבי הכתיבה ייסר אותו. הוא שנא את ההתחלות, כי לא ידע מי הדמות ומה הבעיה שלה, שני הפרטים שאיתם התחיל בדרך כלל. וכשידע כבר מה הנושא, לא היה לו מושג איך לטפל בו. הוא כתב פתיחות איומות, "מין פרודיות לא מודעות על הספר הקודם שלי."

כל השלב הראשון היה חיפוש מתמשך אחרי "משהו. משהו שיעבור במרכז הספר. איזה מגנט שימשוך אליו הכל". בדרך כלל כתב מאה עמודים ויותר עד שהגיע לפסקה אחת שהיתה בה פעימה של חיים ממש. כשזיהה אותה, הפסיק לכתוב.

הוא עבר על כל מה שכתב עד אז וסימן קו אדום מתחת לפסקאות בודדות, משפטים שהיה בהם משהו, ואז הדפיס את כולם. בדרך כלל הם לא מילאו יותר מדף אחד. ואז הוא התחיל שוב.

אחרי הפתיחה האיומה הגיעו חודשים ארוכים של משחק חופשי, משוחרר, כתיבה מבולגנת וחסרת שיטה. ואז הגיע המשבר. הרגע שבו פנה נגד היצירה ושנא אותה מכל ליבו. המשבר הזה היה זהה תמיד, בכל ספר מחדש. הוא ידע שמשהו לא עובד, משהו לא טוב, אבל לא היה לו מושג מה הדבר הזה.

אלה לא היו תשובות ולא מהלכי עלילה, הבהיר לא פעם, אלא השאלות. הבעיות. בכל פעם שכתב בשטף, ידע שמשהו לא בסדר, והוא חייב להפסיק. כתיבה טובה היתה מאבק, מצב שבו בין משפט למשפט היה בור אפל של חוסר ודאות. "זה סימן ממש טוב," אמר.

מאה העמודים הראשונים ההם, אגב, נזנחו בלי היסוס. רות אמר שהוא מעדיף לא לראות אותם שוב לעולם.

בניגוד לעצה השגורה, רות לא כתב לקורא מסוים. אם כבר, העדיף לחשוב על קורא שלא סובל אותו. "לפעמים אני חושב - איך הוא ישנא את זה! - וזה בדיוק העידוד שאני זקוק לו כדי להמשיך," אמר. אבל הוא לא נתן לאיש לקרוא את הטקסטים לפני שגמר כתב יד שלם. היתה לו מספיק ביקורת עצמית משלו, והוא לא רצה שום מחמאות לעבודה לא גמורה.

Don't judge it. Just write it. Don't judge it. It's not for you to judge

להבדיל מסופרים רבים, רות קרא כל הזמן, במקביל לכתיבה. שעות היום הוקדשו לעבודה, ובערב קרא ספרים של אחרים. הוא לא הרגיש שהם מחלחלים לכתיבה שלו, ואהב את האופן שבו קריאת הערב מזינה את האובססיה הכללית שלו לתחום ולספרות. "כולם מנסים לשנות, לשכנע, לפתות, לשלוט," כתב. "הקוראים הטובים ביותר פונים לספרות כדי לנוח מכל זה."

ונראה שזה היה העונג היחיד שהיה מוכן להודות בו. "זה באמת תחום נורא," אמר פעם לסופר-מעריץ צעיר. "פשוט עינוי. אתה כותב וכותב, ואתה צריך לזרוק כמעט הכל כי זה פשוט לא טוב." בראיון אחר, ב-1987, אמר "כתיבה היא לא עבודה קשה. עבודה במכרות היא קשה. כתיבה היא פשוט סיוט... יש איזה חוסר ודאות איום ונורא שהוא חלק אינהרנטי מהמקצוע, ספק תמידי ומתמשך שתומך בתהליך באופן כלשהו.

"רופא טוב לא מצוי במאבק מתמשך עם המקצוע שלו. ברוב המקצועות יש התחלה, אמצע וסוף. בכתיבה, אתה תמיד צריך להתחיל שוב. "

ובכל זאת, משהו כנראה עבד בשביל היהודי המוכשר והרגוז הזה, משהו גדול מספיק כדי לכתוב שלושים ספרים לאורך כשישים שנה. הוא עצמו פיזר השערות רבות לגבי חשיבות הכתיבה בחייו, ביניהן אחת שחזרה שוב ושוב - ההזדמנות שהכתיבה סיפקה לו לשקוע במשהו באופן מוחלט, ללכת לאיבוד עד תום.

וכמובן, כמו סופרים רבים, הוא לא ידע לעשות שום דבר אחר. רק לכתוב.

I turn sentences around. That's my life. I write a sentence and then I turn it around. Then I look at it and I turn it around again

לא חייבים לסבול עד כדי כך לכתוב טוב, אגב. יש סופרים שהתהליכים שלהם ידידותיים יותר, ובכל זאת הם כותבים ספרות בעלת ערך. אבל עבור רות, אין טעם לנסות לטייח, הסבל היה מנוע עצום בחיים וגם בחיי הכתיבה. הוא התייסר ונאבק, אבל גם היה שקוע בעבודה והתמסר לה בכל מאודו.

אולי משום שעם כל המררת היהודית המקסימה הזו, הוא אהב את המלאכה. אולי כי האמין שיש במרכזה משהו חשוב וטוב. אפילו בעצם העבודה. "כי כל הרוע האנושי מגיע רק מסיבה אחת," כתב. "והוא חוסר היכולת של בני האדם לשבת בתוך חדר בשקט."

* יחסית למי שלא אוהב לדבר על כתיבה והרגלים, הוא עשה את זה לא מעט. למשל, ב ספר המרתק הזה על צמיחת רעיונות והתפתחותם, על הכתיבה, ספריו הישנים, חייו כסופר וספרות בכלל:

להתראות, מר רות, ותודה על הספרים.

ברוך דיין האמת.

לבלוג של רוני גלבפיש

כתבות נוספות

קפטן אמריקה - מגן היהודים! דויד גרוסמן בן ה-11 מבקש טיפים בכתיבה מגיבור ילדותו אברהם שלונסקי "זֶה מִכְּבָר אֵין אִישׁ מְחַכֶּה לִי שָׁם" "שיר זה - ילדים לא יבינו אותו": הסיפור מאחורי "דני גיבור" מאת מרים ילן-שטקליס

# data[].attributes.attachment_link.title
מסירות ומאבק, על הכתיבה של פיליפ רות

# data[].attributes.attachment_link.description
יהודים נוירוטים לא מאמינים בהנאה, זה די ברור. ואכן, חיי הכתיבה של פיליפ רות לא היו מופת של עונג וצהלולים. רוני גלבפיש עם כמה פרטים מעניינים על האיש הכי ראוי שלא זכה בנובל פיליפ רות לא היה עושה לרשימה הזו לייק.

# data[].attributes.headline
בלוג עם טיפים ועוד על כתיבה

# data[].attributes.subject
בלוג עם טיפים ועוד על כתיבה

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
נוגעת במילים

# data[].attributes.attachment_link.title
תכל'ס- טיפים לכתיבה - נוגעת במילים

# data[].attributes.attachment_link.description
תכל'ס טיפים לכתיבה. מהם תשעת השלבים שאני מציעה לך לעבור בדרך לטקסט המדויק שלך. גיבשתי אותם אחרי ניסיון בכתיבה ועבודה עם עצמאיות כמוך

# data[].attributes.headline
ג'ןרדן פיטרסון על חשיבות הכתיבה

# data[].attributes.subject
ג'ןרדן פיטרסון על חשיבות הכתיבה

# data[].attributes.body
https://youtu.be/bfDOoADCfkg

# data[].attributes.headline
כתיבה וחקר בהסטוריה

# data[].attributes.subject
כתיבה וחקר בהסטוריה

# data[].attributes.body
https://web.nli.org.il/sites/nlis/he/education/pages/default.aspx

# data[].attributes.attachment_link.title
חינוך בספריה הלאומית - דף הבית

# data[].attributes.attachment_link.description
תוכן איכותי למורים ולמורות: מאגר פריטי מקור, מערכי שיעור, סרטונים ודפי עבודה המתבססים על אוספי הספרייה הלאומית.

# data[].attributes.headline
כלי לארגון המחשבות והרעיונות שלי  בצורה יסודית ורחבה כולל אפשרות לביצוע בקרה עצמית 

# data[].attributes.subject
כלי לארגון המחשבות והרעיונות שלי  בצורה יסודית ורחבה כולל אפשרות לביצוע בקרה עצמית 