# data[].attributes.body
Va ser construit a l’any 500 a.C. a Egina, Grècia, en el període de l’antiga Grècia. El temple d’Afea és un temple grec i jaciment arqueològic. És dedicat a Afaia o Afea, era una deessa grega de la llum, filla de Leto i per tant, germanastra d'Apol·lo i Àrtemis.

# data[].attributes.body
Es va construir entre el 180-160 a. C. durant el regnat del rei Eumenes II, per commemorar la seva victòria sobre els celtes gálatas. Pertany a l'Època Hel·lenística i el seu arquitecte és desconegut. La seva ubicació original era l'acròpolis de Pèrgam, capital de el regne hel·lenístic de Pèrgam. Avui es troba en un bon estat de conservació en el Museu de Pèrgam a Berlín.

# data[].attributes.body
Per a la seva construcció es va utilitzar marbre blanc, i en tot el conjunt s'utilitza un sistema arquitravat . En planta presenta un crepidoma de cinc grades o escalons sobre les quals s'eleva un basament massís d'una altura important, sobre el qual se situa un pati porticat amb columnes dobles, on se situava l'altar i al qual s'accedeix per una escalinata monumental custodiada per dues ales laterals. Tant el pati com les ales laterals es presenten a l'exterior amb una galeria de columnes jòniques.
En l'alçat destaca la seva façana, en la qual podem distingir dos cossos, un massís format pel basament, decorat amb relleus,
i un cos superior, porticat o columnat, que transmet una gran lleugeresa que
contrasta amb la solidesa de el cos inferior. Les ales laterals, així com
l'enorme escalinata d'accés ajuden a transmetre un sentit de monumentalitat a
l'edifici.

L'edifici té un sentit més escultòric que arquitectònic, com hem vist sovint en l'arquitectura clàssica, ja que està concebut cap a l'exterior, més que a la creació d'un espai interior que tingui altres característiques funcionals.
Domina en tot moment el seu sentit estètic sobre
el funcional. A causa també del seu caràcter commemoratiu.

Pel que fa a la decoració, cal destacar l'enorme qualitat dels alt relleus que es troben en un fris corregut que recorre tot el basament. Es mostren escenes de la Gigantomaquia, plenes de torsions, diagonals i tensió emocional, pròpies de el període hel·lenístic, l'alt-relleu proporciona una talla profunda plena de clarobscurs, a més podem observar l'utilització de la tècnica de draps molls (consisteix a representar el cos humà a través de transparències, com quan està cobert de roba).

# data[].attributes.body
El significat de l'Altar de Zeus a Pèrgam és commemoratiu, per la victòria d'Eumenes II sobre els gàlates. Serviria per complir amb funcions religioses, on probablement es realitzaran sacrificis o holocaustos en honor de Zeus.

# data[].attributes.headline
   ( Totes les imatges han estat extretes de Google )  

# data[].attributes.subject
   ( Totes les imatges han estat extretes de Google )  

# data[].attributes.body
Fet per: Júlia Barrchina.

# data[].attributes.body
Aquesta obra (540 a.C) signada per Exequias com a terrissaire i pintor,  es pot considerar una de les obres mestres de l'artista i de la pintura sobre ceràmica àtica.
És una obra de ceràmica pintada amb la tècnica de les figures negres i fa 61 centímetres d'alçada i 27'8 cm de diàmetre de boca. Després de la cocció hi ha un treball minuciós de decoració de detalls i ornaments.
Hi podem veure representats dos herois de la guerra de Troia (Aquil·les i Ayax), ho sabem perquè hi ha els seus noms gravats. Estan concentrats jugant als daus i de la seva boca en surten el punts que han aconseguit jugant, com si els exclamessin.A l'altre costat hi ha una altra escena amb la família dels Dioscuros. L'obra va se donada al Papa Gregori XVI pels germans Candelori el 1834.

Està exposada al Museu del Vaticà de Roma.

# data[].attributes.body
La Tomba del Nedador és un important monument arqueològic trobat per l'arqueòleg italià Mario Napoli el 3 de juny de 1968, quan excavava una petita necròpoli a uns 1,5 km al sud de la ciutat grega de Paestum en Magna Grècia, en el sud d'Itàlia.

Actualment els frescos es troben al museu de Festo.

S'han pogut distingir dos artistes, però no es coneix identitat.

Els quatre costats i la part superior de la sepultura estan fetes de cinc lloses de pedra calcària local, mentre que la base està excavada a terra. Les cinc lloses, unides mitjançant guix amb gran precisió, formaven una cambra d'una grandària aproximada de 215 x 100 x 80 cm. El nedador forma part de la llosa del sostre, que dóna nom a la tomba: un jove llançant-se cap a les aigües d'un corrent.

La importància dels sorprenents frescos de la tomba és que semblen ser els únics dels milers de tombes gregues del període clàssic decorat amb frescos de persones.

# data[].attributes.body
Llosa orlada per una cinta en negre, amb palmetes en les cantonades. Al centre, un home nu suspès en l'aire, salta a l'aigua d'un riu. A la dreta, en el que seria el trampolí, hi ha tres columnes fetes de pilars de pedra. Als costats de l'aigua es veuen dos arbres esquemàtics. I després, res. El fons és blanc.

# data[].attributes.body
A la Grècia antiga ni nedar ni tirar-se a l'aigua formaven part de les activitats de l'elit. Una de les hipòtesis és que el nedador d'aquesta tomba simbolitza la intensitat del moment de la mort. Aquest home i el seu salt són la metàfora visual de la transició de la vida terrenal a l'eternitat.

En l'època en la qual es construeix aquesta sepultura es difonen en la vida quotidiana de les ciutats de la Magna Grècia noves idees d'altres ritus arribats d'orient, ritus ocults que es basaven en l'esperança d'algun tipus de vida després de la mort. Les pintures semblen descriure el ritual mistèric central de les seves pràctiques religioses. Aquestes pràctiques consistien en un banquet que provocava en els participants un estat d'exaltació i d'entusiasme místic. En aquest estat es rememorava la passió del déu Dionís i l'intens entusiasme permetia sentir la força de l'ànima dins del cos, i aquesta experiència anticipava la vivència del seu alliberament, que de forma completa només es produiria amb la mort, quan l'ànima abandonés finalment el cos.

# data[].attributes.body
¿Qui era el jove enterrat? Com contractarien els seus pares la construcció de la seva tomba? Com serien aquells dos artistes que la van pintar? Per què es pinta una tomba magnífica per a ser vista en l'instant precís de l'enterrament, per ser immediatament segellada i després no ser vista mai més?

# data[].attributes.body
Aquesta escultura que es va realitzar al 570-550 a.C i fou esculpida pels artistes de la regió d'Àtica a l'Antiga Grècia. L'Esfinx va ser trobada a Spata , una localitat de l'Antiga Grècia, situada a 20 km d'Atenes i que pertanyia a la regió d'Àtica i està feta de marbre.

La peça feia de funció funeraria, per coronar una estela religiosa, manifestanse del plumatje del pit de forma estilitzada. Damunt el seu cap porta una especie de barret decorat amb rosetes pintades i en el coll porta un collar.A la part posterior de la escultura no ha estat elaborada pel artista.

Aquesta escultura es una de les esfinxs arcaiques més antigues trobades fins avui.
En el seu estat de conservació aquesta peça exposa de forma permanent al Museu Arqueològic Nacional d'Atenes.

# data[].attributes.body
El Toro Farnese és una estàtua de la Grècia hel·lenística que representa el mite de Dirce. Segons aquest mite els fills d’Antíope van lligar a Dirce a les banyes d’un brau salvatge com a venjança per haver esclavitzat la seva mare.

Es creu que l’obra original va ser encarregada al voltant del s. II aC i que va ser elaborada per Apol·loni de Tral·les i el seu germà Taurisc de Tral·les. Però, l’obra que contemplem avui en dia no és l’original sinó que es tracta d’una reproducció que van fer els romans.

L’obra es va tallar a partir d’un únic bloc de marbre i es considera l’escultura d’una sola peça més gran de l’antiguitat que es conservi. Té una alçada de 3,7 metres i pesa 21,8 tones. Com podem veure aquesta obra té una composició piramidal i destaca pel gran realisme, expressivitat i emotivitat de les figures. Actualment es troba al Museu Arqueològic nacional de Nàpols.

# data[].attributes.body
Aquest temple esta a Atenas. La seva construcció va ser començada al s.VI a.c, però no va ser acabat fins el regnat de l'emperador Adrià, al s. II. A l'època hel·lenística i romana era el temple més gran de Grècia.
El temple va ser construït en Pentèlic i constava de 104 columnes corinties, cadascuna de 17 metres d'alt. Avui dia només queden 15 columnes en peu.

# data[].attributes.body
Imatge d'un planol del teatre.

# data[].attributes.body
Està datada al voltant del segle II a. C. Va ser esculpida per Boeto de Calcedonia, a Àsia Menor. El seu estil és hel·lenístic, emmarcat dins de l'Escola d'Atenes.
L'estàtua original estava feta de bronze.
La seva altura és de 85 cm, i aquesta construïda en marbre.
És una escultura exempta, i representa a un nen "jugant" amb una oca.

# data[].attributes.body
Discòbol és la denominació convencional d'una icònica escultura grega de ple volum realitzada per Tafaner de Eléuteras al voltant de l'450 aC. S'emmarca en l'inici de el període grec clàssic, entre l'arcaic i el hel·lenístic.  L'obra representa a un jove atleta nu en l'instant anterior a el llançament d'un disc. Obeeix als preceptes de bellesa de l'època, suposant un gran avanç cap al naturalisme, el dinamisme, la serenitat, l'equilibri i cap a un estudi anatòmic més complet.  Representa un color gris.
Més informació:
https://www.culturagenial.com/es/escultura-el-discobolo-de-miron/amp/
https://youtu.be/XXTFHZ21dF8

# data[].attributes.body
És el nom d'un grup escultòric, en marbre, de dues figures masculines nues. Es localitzen temporalment cap a l'any 600 a.C.

Pertanyen a l'estil arcaic, amb un aspecte més musculós, tosc i primitiu que altres Kouroi. Aquests trets s'identifiquen com a propis d'Argòlida enfront de l'escultura de l'Àtica o de Jònia.

Algunes de les característiques principals són:
La representació dels braços pegats al cos, en un posat de gran frontalitat, simetria i hieratisme.
La simplificació de l'anatomia, en què destaquen uns certs músculs molt perfilats.
El somriure arcaic, els ulls ametllats, els pòmuls molt marcats i la cabellera trenada amb gran modelatge geomètric.

# data[].attributes.body
És una escultura mitològica, d'embòlum rodó i realitzada amb marbre de Paros, amb diversos blocs, units entre sí sense que es vegi.
Va ser trobada per un pagès, al 1819, que la va vendre als francesos.
Destaca la seva bellesa, la seva aparença natural i la seva forma contorsionada.
Per més informació visitar:
https://ca.wikipedia.org/wiki/Venus_de_Milo
i veure el següent vídeo:
https://www.youtube.com/watch?v=9ac71r5JjrQ

# data[].attributes.body
L'anomenada kore amb el peple, o kore del peple, és una kore de marbre de Paros de 1,21m d'alçada i realitzada cap al 505 aC. Actualment està al Museu de l'Acròpolis d'Atenes. Fou construïda amb marbre policromat de Paros. L'autor és desconeix. L'estil d'aquesta figura forma part del grec arcaic.  La paraula Kórai, del grec, significa donzella. Eren estàtues votives dedicades al culte. Solien representar-se portant fruites o flors en una de les mans

# data[].attributes.body
Dues reconstruccions possibles de la koré amb el peble, a l'esquerra com la deessa Artemisa i a la dreta com a Atena

# data[].attributes.headline
L'obra Moscóforo d'autor desconegut, és una escultura  de l'any 570 a.C. als tallers d'Àtica(regió de l'Antiga Grècia). Actualment es troba al Museu de la Acròpolis d'Atenes, Grècia.

# data[].attributes.subject
L'obra Moscóforo d'autor desconegut, és una escultura  de l'any 570 a.C. als tallers d'Àtica(regió de l'Antiga Grècia). Actualment es troba al Museu de la Acròpolis d'Atenes, Grècia.

# data[].attributes.body
Aquesta obra escultòrica petany a l'estil arcaic grec i és una escultura exempta.
En aquesta escultura es veu representat a un home amb un panxell a les espatlles, el que li fa més característic és la mida dels ulls

# data[].attributes.body
El Dorífor (del grec δορυφόρος, doryphoros, 'el que porta la llança') és una escultura de Policlet, realitzada entre el 450 i el 445 a.C.

Aquesta és l'obra exponencial del període clàssic grec i una de les més importants de l'autor. Si comparéssim totes les obres de Policlet, com el Diadúmenos, veuríem l'evolució de l'artista i l'evolució de l'escultura.

Simbolitza el triomf de l'antropocentrisme, el nu i vigor de l'home demostra que l'home és la mesura de totes les coses. No sols representa la bellesa física sinó també pretén transmetre la bellesa, ideal espiritual o moral, l'equilibri, la serenitat que han de regir a l'home com a ciutadà.

# data[].attributes.body
És un grup escultòric provenient de la casa dels posedionistas de Beirut a Delos .
Va ser descobert al 1094  i es troba actualment en el Museu Arqueòlogic Nacional d'Atenes
És data al 150 a.C les seves mesures són de 1'55 m, a mida natural. El seu estil es el propi final de l'escultura Hel·lenística.

# data[].attributes.body
Feta per l'artista italia Benvenuto Chillini. És una escultura de bronze.
Obra que manifesta com el art renaixentista i ha anat evolucionant amb el pas dels anys i va en el cami de convertir-se en el nou estil, el modernisme.

# data[].attributes.body
Discòbol és la denominació convencional d'una icònica escultura grega realitzada per Mirón. S'enmarca a l'inici del període grec clàssic, entre l'arcaic i l'helenistic.

L'obra representa a un jove atleta despullat que va a llençar un disc.
Obeeix a la bellesa de la època. Representa un color gris.
Mirón representa aquest cos de la escultura amb la màxima tensió i esplendor i no reflexa el rostre de l'atleta, és a dir, l'escultor no aconsegueix una expressió facial amb el moment en el que va a llençar el disc. Tot el cos està inclinat cap endavant per posar el pes correcte per llençar el disc.

En la major part de les escultures gregues més importants, no es conserva l'escultura de bronze però la seva forma es coneix gràcies a les vàries còpies de màrmol. D'entre aquestes còpies, la primera descoberta en l'època moderna (1781) es coneguda com Lancelotti.

# data[].attributes.body
COMENTARI
Aquesta obra representa l'Evolució constant que viu l'escultura grega, Pertany a la fase final de l'època clàssica, el segle IV on els estats anímics de l'home Tenen gran interès.

El món clàssic va arribant a super final, la fi de l'esplendor atenesa, la pesta i la fam; no és un canvi cap a una etapa decadent, però sens dubte, si cap a una nova etapa: l'atroç,  l'expressiu, l'agònic, el complicat, el teatral. L' Hel·lenisme està a punt d'iniciar super marxa.

Escopas esculpeix el drama, al costat de Praxíteles i Lisip representen el grup d'artistes del postclassicisme , allunyats dels escultors de el segle V aC com Fidias i Policlet que donaven prioritat a la bellesa ideal basada en un estudi matemàtic de l'equilibri, proporcionen  harmonia física i psíquica de les escultures.
http://anacob3.blogspot.com/2015/11/comentario-de-menade-furiosa-scopas.html

# data[].attributes.body
tallada pel famós escultor clàssic Fídies (segle v aC) cap al 435 aC, a l'antiga Grècia, és considerada tradicionalment una de les set meravelles del món. Segons fonts contemporànies, tenia una alçada d'uns 12 metres
Segons Pausanias, Zeus apareixia assegut en un tron amb el tors nu i el mantell al voltant de les cames, portava el cap coronat d'olivera i la mirada, dirigida cap avall li conferia aspecte paternal. A la mà dreta sostenia una Niké i en l'esquerra el ceptre rematat per un àguila; el mantell estava adornat de lliris i les sandàlies eren d'or. El tron era en si mateix una obra d'art, fet a força d'ivori, banús, or i pedres precioses; el respatller, els braços, els peus i els travessers entre elles anaven llaurats i decorats amb relleus posteriorment copiats i reproduïts per separat, com en el cas de l'escultura d'Atenea Partenos. Especial repercussió va tenir el relleu amb la matança dels fills de Níobe, esculpit en el travesser de les potes davanteres de l'tron.

# data[].attributes.body
Policlet el Jove va ser l'encarregat de dur a terme aquest teatre d'estil clàssic i construït amb pedra.
Formava part del complex arquitectònic del santuari d'Asclepi. Aquesta construcció neix en el context de les festes dedicades a Dionís.
Al Teatre d'Epidaure es van representar les millors tragèdies de Sòfocles, Eurípides i Èsquil i les millors comèdies d'Aristòfanes i de Menandre.

# data[].attributes.body
És una escultura grega de marbre de Paros (blanc i fi), la imatge representa a la deessa Niké o Victoria descendint a la terra per atorgar als vencedors amb un ram d'olivera que porta a la seva mà. Va formar part del període clàssic, l'autoria del qual és atribuïda per Pausanias a l'escultor Peonio de Mende. Va ser descoberta en 1875 durant les campanyes d'excavacions que van dirigir els alemanys per tota Grècia en aquells anys. Actualment es troba en el Museu Arqueològic d'Olímpia.
Té una altura de 2,115 metres i amb les ales desplegades, que s'han perdut en la seva major part, havia de mesurar gairebé 3 metres.

# data[].attributes.body
Dama d'Auxerre és d'autor desconegut i de segona meitat de segle VII a. C.

És una escultura grega de l'Època Arcaica. El seu estat de conservació és molt bo tot i té el rostre deteriorat. Avui en dia s'exposa al Museu de Louvre.

Es tracta d'una estatueta de ple volum d'una figura femenina, de peu i orant o oferent. Té uns 65 cm. d'altura. És d'estil figuratiu, naturalista i idealitzada. Tallada en pedra calcària, i sabem que va ser policromada en vius colors. Vesteix el típic peple dòric i cobreix les espatlles amb un "himation" o mantell gruixut.

Té característiques de l'escultura grega del període arcaic. Representa una concepció idealitzada de la dona. I utilitza la geometrització i esquematització anatòmica amb formes geomètriques simples, com la forma cònica dels pits, la cara triangular, la disposició els cabells i els ulls ametllats.

És una estàtua-bloc, mantenint-se rígida amb els braços enganxats a el cos, l'ús de la llei de la frontalitat, concepció plana i un punt de vista frontal.

Té falta d'expressió o hieratisme, com podem veure té el braç sobre el pit que transmet la sensació de recolliment. Va estar policromada de vius colors, decoració que contribueix a donar-li major realisme a la imatge.

Funció i significat de la Dama d'Auxerre; forma part de el grup conegut com "korai" o "koré" en singular. Es tractava de figures femenines, en peu, portadores d'ofrenes. La seva funció seria commemorativa i estarien dedicades als déus, en alguns casos es col·locaven en les tombes.

# data[].attributes.body
És el temple grec situat a l'Acròpolis d'Atenes dedicat a Atenea, deessa protectora i epònima de la ciutat d'Atenes. És el monument més important de la civilització grega antiga i se li considera com una de les més belles obres arquitectòniques de la humanitat.
La seva construcció va ser del 447 al 432 a. C.

# data[].attributes.body
Va ser el major teatre de l'antiga Grècia, està situat en la part oriental de la vessant sud de l'Acròpoli en Atenes.
El teatre porta el nom del Déu Dionisio ja que està dedicat a la seva persona, perquè aquest a més de ser el déu dels festejos i el vi, també era el déu de les arts escèniques.

Mesura 117,9 cm d'alt i d'ample 96,09 cm d'ample, i la seva estructura compta amb una graderia o koilon que tenia 78 graderies, dividides en dos nivells per un passadís circular. En la part central i última de les primeres graderies hi havia 67 seients que estaven reservats per a dignataris.
En la seva etapa final, tenia capacitat per a fins a 15.000 espectadors.

La graderia envoltava a la orchesta, on els cors cantaven i dansaven, acompanyant amb la veu i el gest l'acció dramàtica.

Els actors actuaven en el legueíon o proskenion, una plataforma llarga i estreta limitada per un decorat arquitectònic permanent que servia de fons, i unida a una càmera posterior, utilitzable per a vestuari i el nom del qual, skené, equival a escena o escenari.

La majoria d'ells es conserva en l'actualitat, entre les ruïnes que perduren.

# data[].attributes.body
kuros de Anavissos és un kuros de marbre trobat en Anávisos en Àtica (Grècia), que funcionava com a làpida per a la tomba d'un jove guerrer caigut anomenat Creso (en grec Κροῖσος). L'escultura dempeus sembla avançar cap endavant i mostra el típic «somriure arcaic» en el seu rostre.
Representacions simbòliques no naturalistes que incorporen l'ideal del guerrer masculí en promáchois.
Es pot comparar amb el gran kuros de Samos

# data[].attributes.body
Es tracta d'una escultura a granel rodona feta de marbre, rep el nom de Hermes i Dionís infant. És pertanyent a Praxíteles.

La il·lustració representa un grup escultòric amb dues figures: un jove de peu, despullat i recolzat en un tronc, sostenint al braç esquerre un nen petit amb el qual sembla que està jugant. Des del mateix braç esquerre de la figura principal penja una capa amb arrossegament que gairebé amaga el tronc de l'arbre. Hermes, amb braç dret li dóna raïm dionís. És una al·legoria del futur de Dioní, Déu del vi.
Fa 2,13 m. d'altura.
El seu volum està perfectament aconseguit, i d'una manera més natural que els músculs i cossos geomètrics dels períodes anteriors.

Es va trobar a les ruïnes del mateix temple d'Heraeum, on Pausanias el va veure. Ara es troba al Museu Arqueològic de Olimpia.

# data[].attributes.body
La Venus de Milo és una escultura de 2 metres d'altura amb forma exempta, que es mostra alçada amb un genoll doblegat donant una imatge de realisme i naturalitat que són les qualitats principals d'aquesta escultura. Presenta a una dona seminua, en una pastura indolent i passiva. El material del qual aquesta feta aquesta escultura és marbre blanc, mostrant gran qualitat tècnica i habilitat per a aprofitar les qualitats estàtiques del marbre. També es val d'altres tècniques com el trepano que queda evidenciada en la part inferior de la cabellera d'aquesta. De la seva cintura per a baix penja un mantell amb *drapeados, que contribueix al seu torn al suport de l'escultura.

# data[].attributes.body
Una cariàtide és una figura femenina esculpida, amb funció de columna o pilastra, amb un entaulament que descansa sobre el seu cap.

A l'Erecteion, hi ha sis estàtues de dones joves, de 2,3 metres d'altura, esculpides en marbre. Les que es troben allà són rèpliques. Cinc de les originals es troben al Museu de l'Acròpolis, protegides de la corrosió i de la pol·lució, i l'altra al Museu Britànic de Londres.

Segons Vitruvi, aquestes dones representaven les habitants de Karys o Caryae al Peloponès, que van ser venudes com esclaves en la guerra. Actualment es dubta d'aquesta explicació, perquè les figures de dones com columnes ja eren utilitzades a Grècia abans de les Guerres Mèdiques.

# data[].attributes.body
És un temple jònic d’estil grec clàssic del segle V a.C.

L’encarregat del projecte va ser Cal•lícrates, un arquitecte que va col•laborar en la construcció del Partenó.

El temple commemora la victòria dels grecs sobre els perses a la batalla de Salamina i el tractat de pau que va signar Càl•lias amb els perses l’any següent.

Inicialment era un edifici de culte per a fer celebracions litúrgiques a Antena, deesa de la saviesa i Estratègia. Les celebracions es feien fora del temple, ja que l’interior estava reservat per al imatge i les riqueses d’ Atena

# data[].attributes.body
Segons la llegenda, Laocoont era un sacerdot troià que, juntament amb els seus fills Antifante i Timbreo, va ser atacat per serps marines enviades per un déu.

És una escultura d'uns 2,45 m d'altura i està feta amb marbre.
Es va crear al segle I D.C, quan la vam trobar li faltaven el braços de Laocoonte i una mà de cada fill. También faltaven algunas parts de les serps.
Actualment la escultura es troba al Museu Pío-Clementino, a la Ciutat del Vaticà.

# data[].attributes.body
Es tracta d'una còpia romana d'un original atribuït a Scopas, escultor originari de l'illa de Paros. L'obra està datada cap a la meitat de segle IV a. C. i pertany a l'estil Postclássic o Classicisme Tardà. Avui dia es troba exposada al Museu Albertinum de Dresden. La seva conservació no és molt bona, trobant-se en estat fragmentari. Es tracta d'una obra escultòrica figurativa de caràcter naturalista i idealitzat. És una escultura de ple volum, d'una figura femenina en actitud dansaire, esculpida en marbre. El tema és mitològic, representa a una ménade, les mènades eren dones que vivien gairebé en estat salvatge i practicaven el culte orgiàstic de Dionís, on a través de la intoxicació etílica derivada de l'consum d'el vi arribaven a un frenesí extàtic.
https://www.auladehistoria.org/2016/11/menade-danzante-de-scopas-comentario.html

# data[].attributes.body
Relleu del poeta Menandro, que va ser un comediograf grec. Va ser el màxim explonent de la comedia nova. Segle I a.C.-segle I d.C.

# data[].attributes.body
És una estàtua feta amb marbre blanc per Pitòcrit de Rodes entre els segles IX i VIII aC.
La figura femenina de la Victòria  amb ales es posa sobre la proa d'un vaixell, que actua de pedestal, el cos presenta una lleu torsió. Encara manté les ales desplegades en tensió i les seves robes s'arremolinen per causa del vent mariner. Va embolicada en un fi xitó i un mantell, vestidures que s'adhereixen al cos i en deixa traslluir l'anatomia.
Representa de manera al·legòrica la Victòria militar.

L'enllaç per a més informació:
https://ca.wikipedia.org/wiki/Vict%C3%B2ria_de_Samotr%C3%A0cia

# data[].attributes.body
En aquest cas Scopas tracta de transmetre força expressiva i un estat d'ànim, mitjançant la representació de l'èxtasi o frenesí de la dansa en el ritu dionisíac. Per a això, esculpeix un cos gairebé a l'estat de convulsió, d'una gran sensualitat, que a més transmet gran moviment i dinamisme, i que s'accentua per la profunditat dels plecs creant efectes de llums i ombres. Aquesta profunditat dels plecs juntament amb les ones de cabells contrasten amb la suavitat de la pell de la figura femenina. Scopas utilitza una estructura compositiva oberta, allunyant-se de la concepció frontal, aconseguint la seva màxima expressió amb la contemplació de l'obra des d'un lateral o diagonal. A això hem de sumar un perfecte estudi de l'anatomia femenina., Que es deixa endevinar gràcies l'ús de la tècnica de draps mullats. El rostre molt deteriorat, és possible que reflectís una expressió de frenesí o deslligo de les passions, una recerca del "pathos" que exalta el sentiment, abandonant el "ethos" o domini de les passions de l'estil Clàssic.