# data[].attributes.headline
П Тичина Я стою на кручі

# data[].attributes.subject
П Тичина Я стою на кручі

# data[].attributes.attachment_link.title
П Тичина  Я стою на кручі

# data[].attributes.headline
Павло #Тичина. Загупало в двері прикладом...

# data[].attributes.subject
Павло #Тичина. Загупало в двері прикладом...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталья Чернышенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло #Тичина. Загупало в двері прикладом...

# data[].attributes.headline
Павло Григорович Тичина. Творчість.

# data[].attributes.subject
Павло Григорович Тичина. Творчість.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Почерніна

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Григорович Тичина. Творчість. Мініурок.

# data[].attributes.headline
«Час поезії». Павло Тичина

# data[].attributes.subject
«Час поезії». Павло Тичина

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
UA: КУЛЬТУРА

# data[].attributes.attachment_link.title
«Час поезії». Випуск №2. Павло Тичина

# data[].attributes.headline
Павло Тичина. Українська література в іменах

# data[].attributes.subject
Павло Тичина. Українська література в іменах

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Тичина. Українська література в іменах

# data[].attributes.headline
Не такий, до якого ми звикли...

# data[].attributes.subject
Не такий, до якого ми звикли...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сніданок з 1+1

# data[].attributes.attachment_link.title
Не такий, до якого ми звикли - історія Павла Тичини

# data[].attributes.headline
Павло Тичина та його поезія "Не бував ти у наших краях".

# data[].attributes.subject
Павло Тичина та його поезія "Не бував ти у наших краях".

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Тичина та його поезія "Не бував ти у наших краях"

# data[].attributes.headline
"О  панно  Інно". Аналіз лірики

# data[].attributes.subject
"О  панно  Інно". Аналіз лірики

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"О панно Інно" Аналіз вірша

Дуже чуттєва і проноклива поезія. Відчувається психологічна напруженість і хвилювання ліричного героя. Прекрасний зразок інтимної лірики...

Тема: Звертання Павла Тичини до панни Інни зі своїми почуттями та спогадами.

Головна думка: Передача ніжних та щирих почуттів. Намагання відкрити своє серце панні,яку кохає.

Мотив твору: нестерпна туга за втраченим коханням, поєднана зі світлим спогадом про нього.

Епітети: зимовий вечір

Метафори: любові усміх квітне

Порівняння: очі пам'ятаю, як музику, як спів

Рефрен: О, панно Інно, панно Інно

Неологізми: дитинно, злотоцінно

Рима: чоловіча (2 і 3 рядки), жіноча (1 і 4 рядки)

Віршовий розмір: 5-стопний ямб

Аналіз "О панно Інно":

Вірш написаний 1911 року і за деякими джерелами є першим друкованим віршем Павла Тичини. 1911 рік - це лише період становлення майбутнього поета, як особистості, рік навчання в Чернігові, перші зустрічі з творчою молоддю Чернігівщини. Проте вірш засвідчив неабиякий талант майбутнього символіста. Вірш не належить до жодної збірки, пізніше входить до збірки „Сонячні кларнети".

Кохання не потребує слів, це надзвичайно тонке почуття, яке досить часто брудниться словами, пафосність тут недоречна, вона дратує. Якщо вже і писати про кохання, то саме так, без од и дифірамбів на адресу об'єкта почуттів, а так просто и щиро, я повірила почуттям цього юнака, він досить щирий в них, коли кохаєш, то все навколо змінюється, оживає, і насамперед змінюєшся сам!

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
о панно інно

# data[].attributes.attachment_link.title
"О панно Інно" Аналіз вірша

# data[].attributes.attachment_link.description
Дуже чуттєва і проноклива поезія. Відчувається психологічна напруженість і хвилювання ліричного героя. Прекрасний зразок інтимної лірики... Тема: Звертання Павла Тичини до панни Інни зі своїми почуттями та спогадами. Головна думка: Передача ніжних та щирих почуттів. Намагання відкрити своє серце панні,яку кохає. Мотив твору: не­стерпна туга за втраченим коханням, поєднана зі світлим спогадом про нього.

# data[].attributes.headline
П. ТИЧИНА. ЦІКАВЕ

# data[].attributes.subject
П. ТИЧИНА. ЦІКАВЕ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Перед нами - диск із поезією Павла Григоровича під символічною назвою "Сила і ніжність болю". На обкладинці - задумливий Тичина, в очах якого пече біль. Так ніби він пригадує усе своє сповнене контрастами життя. Доля обдарувала його багатьма талантами і багатьма бідами, що породило суперечливе ставлення до поета. Сьогодні, у день 125-річчя з дня народження Тичини, є чудова нагода глибше пізнати цю особистість, прочитати його вірші та відчути їх по-своєму.

Бій Тичини із життям був непростий, починаючи з дитинства. Народився поет 27 січня 1891 року в с. Піски на Чернігівщині - сьомим у багатодітній сім'ї, мав п'ятеро сестер і четверо братів. Що цікаво, усіх Тичин вважали трохи дивакуватими.

Павло змалку був хворобливою дитиною. Хто міг би уявити, що цей хлопчик у майбутньому стане видатним поетом, академіком, знатиме 12 мов і перекладатиме з сорока - і це будуть далеко не всі його таланти.

"Ця людина, була є і буде для мене не лише особливою, а й мірилом багато в чому. Для мене він був простим і рідним, улюбленим і зрозумілим", - ділиться Тетяна Сосновська, родичка поета (його сестра Пелагея була бабусею пані Тетяни).
Тетяна Сосновська
Батько Павла Тичини Григорій Тимофійович був сільським дяком і вчителем грамоти у школі. Незважаючи на те, що сам закінчив лише бурсу, був грамотним і надавав вагомого значення освіті синів. При цьому противився навчанню дочок. Натомість його дружина Марія Василівна, молодша за чоловіка на 11 років, хотіла, щоб усі їхні діти були освіченими, адже сама свого часу потерпала від заборони вчитися. Після смерті пана Григорія жінка віддала на начання дочок, продала дещо з отриманих у спадок (ще до весілля) земель, а згодом набралася боргів - усе задля того, щоби сплатити за навчання дітей. Останні ж дізналися про це лише після смерті матері.

Отож спершу Павло навчався в земській початковій школі. У дев'ятирічному віці став співаком архієрейського хору при Троїцькому монастирі. Також навчався в Чернігівському духовному училищі та навіть навчав нот майбутнього хорового диригента Григорія Верьовку. Тичина мав досконалий музичний слух і грав на фортепіано, кларнеті, бандурі, гобої. До того ж добре малював: навчався у художній школі у Михайла Жука, а згодом навіть планував вступати до Петербурзької художньої академії.

Музиці та живопису своє життя Павло Тичина не присвятив. Однак любов і хист до цих видів мистецтва філігранно виявив у віршованому слові - відомо, що перші його вірші позначені 1907 роком. До того ж віру в нього вселив видатний письменник Михайло Коцюбинський, літературні "суботи" якого відвідував Павло.

Уперше друком вийшов вірш Тичини "Ви знаєте, як липа шелестить" - 1912 року в № 1 журналу "Літературно-наукового вісника". А ось першим виданням поезій стали знані "Сонячні кларнети". Далі світ побачили "Плуг", "Вітер з України", "Партія веде", "Чуття єдиної родини", "Сталь і ніжність" та інші.

Як казав історик літератури Сергій Єфремов, Павло Григорович був "дивним мрійником з очима дитини і розумом філософа", "Тичину важко уложити в рамки одного якогось напрямку чи навіть школи. Він з тих, хто самі творять школи. Він наче випив увесь чар народної мови і вміє орудувати нею з великим смаком і майстерністю".

Справді його поезія вражає майстерністю художнього слова, мелодикою. Не дивно, що деякі вірші Тичини стали піснями. Його пейзажна лірика "малює" перед читачами неймовірні картини природи. Інтимна лірика напрочуд ніжна, трепетна, хвилююча, грає різнобарв'ям почуттів кохання - від захоплення до болю. Громадянська - доволі контрастна.

Ця поезія зворушує і багатьох сучасників, причому не тільки українців. "Тичиною дуже цікавляться за кордоном, як ось у Польщі, Чехії, Великій Британії, Німеччині, Франції. Це викликано появою сучасних цікавих перекладів його творів. Європа знову, після перекладу "Сонячних кларнетів" у 1920-х роках, почала відчувати мелодійність і своєрідність поезій Тичини, його геніальність і самобутність", - говорить правнучка поета Тетяна Сосновська.

За життя Тичина працював у редакціях газет і журналів, у статистичному бюро, помічником хормейстера у театрі Миколи Садовського, завідувачем літературної частини Першого державного драматичного театру УСРР.

Із часом став доктором філологічних наук, академіком АН УРСР, головою інституту літератури АН України, міністром освіти України, головою Верховної Ради УРСР. Завдяки його діяльності фактично на кілька десятиліть було припинено русифікацію України.

Однак тоталітарна сталінська система зробила з Тичини співця партії. З-під його пера народилися "партійно витримані" збірки поезій. Заразом вірші, сповнені любов'ю до своєї країни, він писав у шухляду.

На думку Василя Стуса, "Тичина - така ж жертва сталінізації нашого суспільства, як Косинка, Куліш, Хвильовий, Зеров і Курбас. З однією різницею - їхня фізична смерть не означала смерти духовної - Тичина фізично живий, помер духовно, але був приневолений до існування... по той бік самого себе".

"Його перші спроби вражали усіх його сучасників. Він був особливим, бо в ньому поєдналося все - він був і музикантом, і художником, і поетом. Дивовижної чистоти і святості ця людина була. І як його стали ламати і крутити, що він навіть у назву свої книжки вставляв ім'я цього кривавого диктатора - "Сталь і ніжність". Це все було у ньому. Але пропри все він зумів збутися як великий поет на початку своєї діяльності. Пам'ятаю, як під час війни, коли ввійшли війська, він написав "Похорон друга". Первомайський дивився на нього і думав, на кого він схожий. І потім зрозумів, що цей поет, його сучасник, схожий на геніального німецького поета Гете, який написав "Фауста". А "Похорон друга" - це була його вершина тої пори військової, коли брали Україну", - згадує український поет Іван Драч.

Зважаючи на такі рядки в біографії Тичини, наприклад, у ЗМІ можна зустріти ототожнення його з "чорним ангелом". До речі, ангельського - білого - в ньому вистачало: до прикладу, він охоче підтримував молодих митців, запрошував їх до себе на гостини, давав поради, та й загалом допомагав людям, які йому симпатизували. Здебільшого саме Павло Григорович рятував своїх рідних у скрутних ситуаціях. Навіть взяв під опіку хвору племінницю. У 1937 році допоміг брату Івану, якого заарештували в редакції ніжинської газети, де працював журналістом. "Не знаю де, у яких кабінетах, але очевидно Тичині треба було давати якісь обіцянки, якщо йому дозволили забрати брата із в'язниці НКВД, заарештованого за "контрреволюційну націоналістичну діяльність". Івана, який за місяць перебування у в'язниці дістав серйозну психологічну травму, він забрав до своєї київської квартири", - розповідає Тетяна Сосновська.

Павло Тичина помер 16 вересня 1967 року в Києві. У його квартирі на вулиці Терещенківській діє фактично перший Літературно-меморіальний музей-квартира в Україні, котрий, до речі, намагалися виселити із ласого приміщення в центрі Києва. Після смерті поета його дружина Лідія Папарук вирішила, що це житло - на двох поверхах будинку - варто залишити для історії. За заповітом Лідії Петрівни, державі дісталося все, що було у квартирі, а також заощадження на ощадній книжці, облігації, авторське право від гонорарів. Наразі музей зберігає понад 28 тис. експонатів. Саме тут після смерті Тичини знайшли останні неопубліковані вірші поета.
Євген Нищук в образі П. Тичини. Фото: Музею-квартири П. Тичини Тичинівські читання в музеї. Фото: Музею-квартири П. Тичини
Коли перебуваєш у стінах квартири, здається, що Тичина там досі живе і чекає на гостей. Тут його велика бібліотека із понад 20 тис. книг, у яку колись нікого не впускав, де на задніх рядах ховалися заборонені книжки; вітальня, кабінет, спальня. Час від часу тут лунає музика з роялю Тичини, звучать його поезії, на чаювання разом збираються представники творчої інтелігенції та відвідувачі. До того ж у музеї проходять невеликі виставки українських художників, що нагадує нам про захоплення Павла Григоровича мистецтвом. Тичина мав гідну колекцію полотен Дерегуса, Касіяна, Шовкуненка, Глущенка, Трохименка, Білокур та інших. До речі, останню підтримав, коли вона була ще нікому не відомою, а художниця на знак вдячності подарувала поетові картину "Півонії". Тут започатковані оригінальні форми проведення екскурсій: як ось свого часу актор Євген Нищук в образі Тичини зустрічав відвідувачів-гостей і знайомив їх зі своїм домом.

Сьогодні, 27 січня, музей також обіцяє насичену програму: зокрема запрошує на літературно-музичний вечір, присвячений "Таланту, дарованому небом".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
павло тичина

# data[].attributes.attachment_link.title
Непростий Тичина: що криється у постаті видатного поета - новини Еспресо TV | Україна

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьогодні, 27 січня, святкуємо 125-річчя з дня народження поета, перекладача із 40 мов, громадського діяча Павла Тичини. Для сучасників він лишається далеко непізнаною особистістю. Тож Еспресо.TV спробує відкрити вам його багатогранність, нагадає найяскравіші епізоди життя, а також сильні та ніжні рядки Тичинівських поезій

# data[].attributes.headline
Ідейно-художній анал

# data[].attributes.body
Ідейно-художній аналіз лірики П. Тичини

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Ідейно-художній аналіз поезій Павла Тичини. Українська література 11 клас

# data[].attributes.headline
П. Тичина Життєвий та творчий шлях

# data[].attributes.subject
П. Тичина Життєвий та творчий шлях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Павло Григорович Тичина

Ім'я при народженні

рос. Павел Григорьевич Тычинин
Павло Григорович Тичинін

Народився

11 27 січня 1891 Піски, Щаснівська волость, Козелецький повіт, Чернігівська губернія, Російська імперія [1] (23) січня 1891 або

Помер

16 вересня 1967 Київ, Українська РСР, СРСР [2][1] (76 років)

Країна

УНР
СРСР Російська імперія (до 1917 року)

Місце проживання

Будинок фахівців (Уфа)Уфа d,

Діяльність

поет, перекладач, публіцист, літературознавець

Мова творів

українська

Роки активності

з 1906

Жанр

вірш, поема, нарис, оповідання

Magnum opus

"Сонячні кларнети", "Сковорода"

Членство

Спілка письменників СРСР , НАН України і Болгарська академія наук

Автограф

Нагороди

Премії

Тичина Павло Григорович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Новатор поетичної форми. Директор Інституту літератури АН УРСР (1936-1939, 1941-1943). Голова Верховної Ради УРСР двох скликань (1953-1959), депутат Верховної Ради УРСР 1-7-го скликань. Депутат Верховної Ради СРСР 2-5-го скликань. Член ЦК КПУ (1952-1967). Міністр освіти УРСР (5 березня 1943 - 7 серпня 1948). Академік АН УРСР (1929). Член-кореспондент Болгарської академії наук ( 1947). Лауреат Сталінської премії (1941). Лауреат Шевченківської премії (1962). Разом з Ліною Костенко та Іванем Драчем був номінантом на Нобелівську премію з літератури.

Автор слів Гімну Української РСР.

Народився року ( Українська Радянська Енциклопедія дає 27.01.1891 р. н.; Большая Советская Энциклопедия - 15(27).01.1891 р. н.) в с. Піски Козелецького повіту Чернігівської губернії, в Російській імперії. У метричній книзі він був записаний як "рос. дореф. Павелъ Григорьевъ Тычининъ".

Батько Павла, Григорій Тимофійович Тичинін, паламарський син, родом із села Марківці Козелецького повіту, тепер Бобровицького району (1850-1906), був сільським псаломщиком і одночасно вчителем у безкоштовній сільській школі грамоти.

У нашій хаті в першій кімнаті із земляною долівкою (а була ще й друга кімната, з дерев'яною підлогою) стояли дві довгі парти. На кожній парті сиділо душ по 10 або ж по 12 учнів. Не знаю, скільки мені тоді вийшло років, коли я однієї зими вже підсідав то до одного, то до іншого учня і якось швидко, непомітно для себе вивчився читати.

Мати Марія Василівна (уроджена Савицька (1861-1915)).

Павло Тичина мав 12 сестер і братів. Найвідомішим із братів у суспільному та науковому житті був Євген Тичина, який працював педагогом у Харкові.

Як зазначає у критично-біографічному нарисі про поета літературознавець Леонід Новиченко,

"суворість зашарпаного злиднями батька, нерідкі спалахи його гніву (що не завадило, однак, синові зберегти про нього пам'ять як про справедливу й гарну в своїй основі людину) пом'якшувалися сердечною і розумною добротою Марії Василівни - матері поета".

Спочатку Павло вчився в земській початковій школі (її в Пісках відкрили 1897 року). Його вчителькою була Серафима Миколаївна Морачевська. За добре навчання вона подарувала Павлові декілька українських книжок. Серед них "Байки" Леоніда Глібова, оповідання Марії Загірньої (Грінченко) про шахтарів - "Під землею". Першій учительці поет присвятив поему "Серафима Морачевська" (залишилася незавершеною; уперше опубліковано 1968 року в № 9 журналу "Прапор").

Морачевська, оцінивши чудовий голос і слух хлопця, порадила батькам віддати Павла в один із монастирських хорів Чернігова. Крім того, дітей у хорах також навчали. Оскільки інших можливостей дати синові освіту Тичини не мали, вони прислухалися до поради вчительки.

В 1900 році 9-річний Павло, повторно й успішно пройшовши проби голосу, став співаком архієрейського хору при Єлецькому монастирі. Одночасно він навчався в Чернігівському духовному училищі. Регент хору виділяв Павла з-поміж інших хлопчиків-співаків, доручав йому навчати нотної грамоти новачків. Як правило, навчання відбувалося на могилі Леоніда Глібова, похованого в Чернігові на території Троїцького монастиря. У такий спосіб Тичина навчав нот свого брата Євгена, а також майбутнього хорового диригента Григорія Верьовку.

У червні 1906 року помер батько Павла.

Дослідники вважають, що від 1906 року Павло Тичина пише вірші - почасти під впливом Олександра Олеся та Миколи Вороного. Перший відомий нам, але незакінчений вірш Тичини - "Сине небо закрилося..." - датовано 1906 роком. Пізніше поет, переглядаючи свій архів, так відгукнувся про цей вірш: "Подивишся - аж смішно".

В 1907 році закінчив училище. Після цього в нього був єдиний, по суті, шлях продовжити освіту - в семінарії. Тож у 1907-1913 роках Тичина навчався в Чернігівській духовній семінарії. У старших класах він пройшов ґрунтовну художню школу у викладача малювання Михайла Жука. Він також увів Павла Тичину в коло чернігівської інтелігенції.

Товаришами Тичини в семінарії були Григорій Верьовка, майбутній поет Василь Елланський ( Василь Еллан-Блакитний), Аркадій Казка та інші відомі пізніше діячі української культури.

Значний вплив на формування Тичини-поета мало його знайомство з Михайлом Коцюбинським, літературні "суботи" якого він відвідував з 1911 року. Цьому знайомству посприяв Михайло Жук.

В 1912 році в першому номері журналу "Літературно-науковий вістник" з подачі М. С. Грушевського уперше надруковано твір Тичини. Це був вірш "Ви знаєте, як липа шелестить". Зошит із віршами Павла Тичини Михайлові Грушевському передав Михайло Коцюбинський.

В 1913 році опублікував три оповідання - "Спокуса" (в газеті "Рада" від 17 жовтня), "Богословіє" (в газеті "Рада" від 6 листопада) та "На ріках вавілонських" (у третьому номері журналу "Світло"), які й стали його своєрідним прощанням із бурсацькою та семінарською юністю.

В 1913-1917 роках навчався на економічному факультеті Київського комерційного інституту, але не закінчив його. Одночасно працював редактором відділу оголошень газети "Рада" і технічним секретарем редакції журналу "Світло" (1913-1914), помічником хормейстера у театрі Миколи Садовського (1916-1917). Улітку підробляв у статистичному бюро чернігівського земства. Так, влітку та восени 1914-1916 років Тичина працював роз'їзним інструктором і рахівником-статистом Чернігівського губернського земського статистичного бюро. Це дало йому можливість зробити низку цінних фольклорних записів.

Був членом Чернігівського самостійницького братства - молодіжної підпільної організації, яку очолював - Василь Еллан-Блакитний. В 1916 році братство відрядило Павла Тичину до Києва з метою налагодження зв'язків з іншими самостійницькими групами. Невдовзі Тичина писав із Києва:

Я розчарувався в самостійниках, тут із ними у студентській громаді навіть і говорити не хочуть; недавно одного просто викинули. Та й хіба конче потрібна нашому народові самостійність? Се якось вузько і консервативно, а до того ж вони такі шовіністи! Але не дивлячись на се все і дальше я буду вас інформувати та допомагати у справі зв'язку з центром.

Коли розпочалася Перша світова війна, Київський комерційний інститут перевели до Саратова. Тож студент Тичина, щоб скласти зимові заліки 1915 року, мав добиратися в теплушках на Волгу. Захворів на переродження серця. Поет Володимир Самійленко, рятуючи Павла, запросив його до себе в Добрянку (нині селище міського типу Ріпкинського району Чернігівської області). Тут Тичина зустрів Наталю - своє перше кохання. Їй поет присвятив одну з найкращих ліричних поезій "Зоставайся, ніч настала..." Але закоханим не судилося бути разом; дівчина померла від сухот. Ця історія стала основою есе Павла Загребельного "Кларнети ніжності".

Згодом Тичина працював завідувачем відділу хроніки газети "Нова Рада" (1917) і відділу поезії журналу "Літературно-науковий вістник" (1918-1919), головою української секції Всеукраїнського видавництва (1919), завідувачем літературної частини Першого державного драматичного театру УСРР (1920).

Почавши поетичну творчість за чернігівського періоду, Тичина в атмосфері Києва першого року державного відродження України закінчив першу свою книгу поезій "Сонячні кларнети" ( 1918, фактично вийшла в 1919), у якій він дав своєрідну українську версію символізму базовану на поетиці Грицька Чупринки з впливом німецького експресіонізму (Тракль) та інфантилізму, створив власний поетичний стиль, який отримав власну назву - "кларнетизм". Кларнетизм - це світоглядна естетична концепція Тичини, унікально виражена за допомогою поетичних засобів (асонанс, алітерація, епітети, метафори). Перебуваючи в центрі революційних подій, Тичина написав книгу. Тому, що він стояв тоді понад партійними ідеологіями, він зміг дати в "Сонячних кларнетах" автентичний естетичний відбиток відродження своєї країни.

Жовтневий переворот й окупація України позначилася комуністичним терором, руїною, голодом і конфронтуючими до них народними повстаннями. Ця атмосфера яскраво відтворена у щоденнику Тичини про його подорож із капелою Стеценка у 1920 році (він був офіційно працевлаштований у капелі як літописець). Щоденник був опублікований аж у 1971 році.

За цих обставин Тичина далі зберігав свою позицію незалежного поета в наступних книгах "Замість сонетів і октав" ( 1920), "В космічному оркестрі" ( 1921). Тоді ж він починає твір - поему-симфонію (чи віршовану трагедію) "Сковорода" (вперше - "Шляхи Мистецтва", 1923, ч. 5).

Того ж 1923 року створює поему "Прометей", де одним із перших у світовій літературі розкрив тему тоталітарного суспільства. Уміння бачити далі від інших дала поетові змогу створити перший твір-антиутопію і показати суть тоталітарного суспільства.

Можливо, на бачення Павла Григоровича вплинув і арешт його брата Євгена, регента хору в Новій Басані, органами ДПУ навесні 1923-го, коли довелося писати розписку, гарантуючи, що брат нікуди не виїде без спеціального дозволу

У першій половині 1920-х років Україна стає конституційно суверенним членом СРСР ( де-юре), а Тичина - провідним українським радянським поетом: збірка "Плуг" ( 1920), яка принесла йому славу "співця нового дня", і з присвятою Миколі Хвильовому "Вітер з України" ( 1924). Тоді ж працює в журналі "Мистецтво", в державному видавництві "Всевидат", завідує літературною частиною в Київському театрі ім. Т. Г. Шевченка, політкомісаром якого був Олександр Довженко.

В 1923 році переїздить до Харкова, входить до літературної організації "Гарт", а в 1927 році - до ВАПЛІТЕ, що під проводом Миколи Хвильового намагалася протистояти великодержавному шовінізмові ЦК ВКП(б). За приналежність до цієї організації і твір "Чистила мати картоплю" Тичину гостро критикували, обвинувачуючи його в "буржуазному націоналізмі". Відкинувши ці обвинувачення, він на деякий час замовк, а на ворожі чутки про його "кінець" відповідав: "...для них кінець, а для мене тільки початок. Я стільки нового зараз знаю (не вичитаного, ні!), що, може вчетверо окріп" (з листа до М. Могилянського).

Там само в Харкові в цей час він працює в журналі "Червоний шлях", багато пише, вивчає вірменську, починає оволодівати грузинською і тюркськими мовами, стає діячем заснованої в тодішній українській столиці Асоціації сходознавства.

На твори, писані Тичиною на замовлення комуністичної партії, в 1928 році відгукнувся Олександр Олесь віршем-докором "І ти продався їм, Тичино...".

У 1934 році переїжджає з Харкова до нової столиці України - Києва - й поселяється в будинку письменників Роліт.

В умовах тотального сталінського терору 1930-х, розстрілу одних і самогубства інших письменників, Тичина в низці "партійно витриманих" книжок поезій капітулює перед насильством. Такими моторошно майстерними стали збірки "Чернігів" (1931) й особливо поезія "Партія веде", надрукована в газеті "Правда" (21.11.1933) та однойменна збірка (1934), що стала символом упокорення української літератури сталінізмові. За ними з'явилася низка інших збірок із вишуканими назвами в дусі апології сталінізму: "Чуття єдиної родини", "Пісня молодості" (1938), "Сталь і ніжність" (1941). Абстрактно-експресіоністична майстерність цих збірок вражає перевагою ударних, ніби безоглядно наступальних ямбів у дусі гострих імперативів сталінської генеральної лінії партії.

З початком німецько-радянської війни, у липні 1941 року Павла Тичину евакуйовано з майже 400 академіками, членами-кореспондентами та іншими науковими працівниками Академії наук УРСР до Уфи, столиці Башкортостану. Там Тичина очолював Інститут літератури імені Тараса Шевченка. Разом із ним в Уфу була евакуйована і його родина - дружина Лідія Петрівна та її мати Катерина Кузьмівна Папарук. Одразу по прибуттю у Башкирію письменник попросив закріпити за ним вчителя башкирської мови, якою швидко оволодів і міг читати твори в оригіналі. Вже за кілька місяців він написав наукову працю "Патріотизм у творчості Мажита Гафурі", хоча Гафурі писав лише башкирською. У 1943 році Павла Тичину призначили Народним Комісаром освіти УРСР і він виїхав з Уфи.

Війна ще посилила партійну "витриманість" збірок Тичини з патріотично-оборонною тематикою: "Ми йдемо на бій" (1941), "Похорон друга", "Перемагать і жить!", "Тебе ми знищим - чорт з тобою" (1942), "День настане" (1943).

Член ВКП(б) з 1944 року. Попри роботу на державних посадах (вже від кінця війни міністр освіти, а пізніше голова Верховної Ради УРСР), яка забирала багато часу, Тичина видав низку поетичних збірок і за повоєнного часу: "Живи, живи, красуйся!", "І рости, і діяти" (1949), "Могутність нам дана" (1953), "На Переяславській Раді" (1954), "Ми свідомість людства" (1957), "Дружбою ми здружені" (1958), "До молоді мій чистий голос" (1959), "Батьківщині могутній", "Зростай, пречудовий світе" (1960), "Комунізму далі видні" (1961), "Тополі арфи гнуть" (1963), "Срібної ночі" (1964), "Вірші" (1968) та інші.

Тичина не повірив у хрущовську десталінізацію і, лишившись далі на позиціях сталінізму, не відгукнувся на літературне відродження 1950-х - початку 1960-х років, навіть виступив з осудом шістдесятників. Тим самим його поезія (з мотивами величі партії, "дружби народів", звеличенням нового вождя Хрущова, "героїнь соціалістичної праці", колгоспних ланкових тощо) навіть в обставинах посилення брежнєвського терору по зреченні Хрущова звучала вже явним анахронізмом і дедалі більше скидалася на автопародіювання. З'явилися й пародії, як-от: "Трактор в полі: дир-дир-дир! / Хто за що, а ми за мир!" та ін.

Юрій Лавріненко писав, що Тичину називали то символістом, то імпресіоністом, то романтиком чи зводили характер його поезії до справді притаманної йому панмузичности, та проте він не вкладається в рами жодного "ізму". Історик української літератури Сергій Єфремов так казав про поета:

Тичину важко уложити в рамки одного якогось напрямку чи навіть школи. Він з тих, що самі творять школи, i з цього погляду він самотній, стоїть ізольовано, понад напрямами, віддаючи данину поетичну всім їм - од реалізму до футуризму ("червоно-си-зеле дугасто"), одинцем верстаючи свою творчу путь. Це привілей небагатьох - такий широкий мати діапазон... Поет, мабуть, світового масштабу, Тичина формою глибоко національний, бо зумів у своїй творчості використати все багате попередніх поколінь надбання. Він наче випив увесь чар народної мови і вміє орудувати нею з великим смаком і майстерністю... Дивний мрійник з очима дитини і розумом філософа[32]

"Дивовижна ерудиція Тичини - свій духовний світ він оформив у постійній самоосвітній культурній експансії", - писали про нього в книзі поетичної антології 2005 року. Тематика творчості: зображення подій суспільно-політичного життя України радянського періоду, військова тематика пов'язана з подіями Другої світової війни, змалювання краси української природи, людських почуттів, філософська лірика.

У спадщині поета, окрім великої кількості поетичних збірок - близько п'ятнадцяти великих поем. Найбільші з них лишились недовершеними, але кожна - по-своєму. З поеми "Шабля Котовського" в різний час були надруковані чотири великих розділи, за якими важко скласти уявлення про зміст цілого твору. З драматичної поеми "Шевченко і Чернишевський" відома самостійна за сюжетом перша частина з пізніше дописаною фінальною сценою, що замінила другу частину поеми, рукопис якої загинув у часи війни. Велика за обсягом поема-симфонія "Сковорода", над якою автор працював щонайменше двадцять років, - твір теж недописаний (виданий він був уже після смерті автора). У "Сковороді", поемі "Похорон друга" ( 1942), окремих фрагментах із посмертної збірки "В серці у моїм" ( 1970) Тичина, всупереч загальній пропагандистській нудотності переважної частини свого післявоєнного поетичного здобутку, засвідчив живучість свого поетичного таланту.

У 1970-1971 роках український письменник Василь Стус написав літературну розвідку про творчість Павла Тичини під назвою "Феномен доби (Сходження на Голгофу слави)". У цій роботі він схвально оцінював ранню творчість Тичини і піддавав критиці загальновідомий і прославлений соцреалізм. У 1972 році після арешту Стуса робота була конфіскована і пролежала в архівах КДБ упродовж двох десятиліть. Під час суду вона слугувала одним із свідчень злочинної діяльності Стуса. Ось яку характеристику Стус дає творчості Тичини.

Слава генія, змушеного бути пігмеєм, блазнем при дворі кривавого короля, була заборонена. Слава ж пігмея, що став паразитувати на тлі генія, була забезпечена величезним пропагандистським трестом.

...

В історії світової літератури, мабуть, не знайдеться іншого такого прикладу, коли б поет віддав половину свого життя високій поезії, а половину - нещадній боротьбі зі своїм геніальним обдаруванням

...

Як би там не було, Тичина - така ж жертва сталінізації нашого суспільства, як Косинка, Куліш, Хвильовий, Скрипник, Зеров чи Курбас. З однією різницею: їхня фізична смерть не означала смерті духовної. Тичина, фізично живий, помер духовно, але був приневолений до існування як духовний мрець, до існування по той бік самого себе. Тичина піддався розтлінню, завдавши цим такої шкоди своєму талантові, якої йому не могла завдати жодна у світі сила. Починалася смуга подальшої деградації поета, причому деградував покійний поет так само геніально, як колись писав вірші[35].

...

Геніальний Тичина вмер. Лишився жити чиновник літературної канцелярії, довічно хворий на манію переслідування, жалюгідний пігмей із великим ім'ям Тичини. Творчість Тичини 30-х років - це тільки маніпуляції над небіжчиком, спроби використати мерця. Як не моторошно це казати, але наступна творчість Тичини - це майже ірреальні спроби примусити усміхатися голий череп. Вірші поета перестали бути актом індивідуальної творчості: ці бездарні версифікаційні вправи уже писав хтось - але мертвою поетовою рукою. Кажуть, не одну ніч Тичина лягав спати не роздягаючись: він чекав арешту...

...

Тичини не одживили і роки після XX з'їзду КПРС, коли Рильський і Бажан повернулися до перерваної на 25 років молодості. Тичина цього зробити не міг. Можливо, йому і тут підказала інтуїція: одживлюватись - зарано; попереду ще будуть холоди.

Авторське відчитання творчої біографії Павла Тичини є у книзі поезій Василя Слапчука "Новенький ровер старенького пенсне" (Луцьк: Твердиня, 2007).

Поетичні збірки й окремі цикли творів

Близько п'ятнадцяти поем, частина з них незакінчені або частково втрачені

Оповідання:

Книга публіцистики "Творча сила народу", 1943

Тичина самотужки досконало опанував майже двадцять іноземних мов, а зокрема - вірменську, грузинську, арабську, турецьку, їдиш. Зробив із них цінні поетичні переклади. Весь той світ пізнання гармонійно вливався у творчість і доповнював поетичний геній Павла Тичини. Збереглися переклади Павла Тичини на українську мову із сорока мов світу.

Крім поезії, Тичина робив численні переклади ( Олександр Пушкін, Євген Баратинський, Олександр Блок, Микола Тихонов, Микола Ушаков, Янка Купала, Якуб Колас, "Давид Сасунський", О. Ованесян, О. Туманян, Акоп Акопян, Ілля Чавчавадзе, А. Церетелі, К. Донелайтіс, С. Неріс, А. Венцлова, I. Вазов, Христо Ботев, Л. Стоянов, Нікул Еркай та ін.).

Помітне місце серед них посідають також публіцистика, літературознавча есеїстика (книжки "Магістралями життя", "В армії великого стратега", посмертно видані "З минулого - в майбутнє", "Читаю, думаю, нотую") і досить об'ємні матеріали щоденниково-мемуарного характеру (видання 1981 року "З щоденникових записів" та інші).

У творчому доробку Тичини також переклади оперних лібрето, зокрема опер "Лоенгрін" Ріхарда Вагнера, "Князь Ігор" Олександра Бородіна, фрагменти до опери "Ніч перед Різдвом" Миколи Римського-Корсакова тощо.

У зібранні творів у 12 томах істотна різниця в тиражах кожного тому.

У листопаді 1954 року Тичина у складі офіційної делегації УРСР відвідав Фінляндію ( Гельсінкі, Турку, Тампере). Мав зустріч із Президентом Паасіківі, який справив сильне враження на поета. Залишив щоденникові записи про фінську мандрівку (частини надруковано у книзі Павло Тичина. Із щоденникових записів. - Київ, 1981. - С. 180-188), де містяться згадки про зустрічі з діячами фінської культури.

Літературно-меморіальний музей-квартира П. Г. Тичини був відкритий у Києві по вул. Терещенківській, 5

У селі Піски Бобровицького району є музей історії села, до складу якого входить хата-садиба Тичини та кімната в сусідньому будинку, присвячена поету. У селі також є пам'ятник письменника.

У Чернігові на фасаді будинку № 40 на вулиці Гетьмана Полуботка, де колись розміщалася Чернігівська духовна семінарія і де навчався майбутній поет, встановлено меморіальну дошку. Документальне підтвердження цьому було знайдено співробітниками Київського музею-квартири Павла Тичини в його архіві.

В Україні на його честь названо урбаноніми у таких містах, як Київ, Дніпро, Львів, Івано-Франківськ, Калуш, Чернігів, Черкаси, Умань та інших.

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР про увічнення пам'яті Павла Григоровича Тичини, 23 вересня 1967 року Уманському державному педагогічнму інституту (нині педагогічний університет) присвоєно ім'я видатного поета. https://udpu.edu.ua/pro-universytet/z-istorii-universytetu).

В 1968 році Пісківській школі було присвоєне ім'я Павла Тичини.

1973 року засновано літературну премію імені Павла Тичини всесоюзного значення.

15 грудня 1978 року Постановою Ради Міністрів України школі (згодом гімназії) № 191 міста Києва було присвоєне ім'я П. Г. Тичини.

28 вересня 1977 року у Єревані одну з вулиць названо на честь Павла Тичини, зачинателя українсько-вірменських літературних зв'язків у радянські роки. Також його ім'я носить одна з вулиць міста Ванадзор у Вірменії.

16 квітня 1981 року постановою Ради Міністрів УРСР Бобровицькій районній бібліотеці надано ім'я Павла Тичини.

3 лютого 1981 року засновано стипендію імені Тичини у Ніжинському педагогічному інституті.

2011 року з ініціативи Літературно-меморіального музею-квартири П. Г. Тичини в м. Києві широко (на міжнародному та державному рівні) було відзначено 120-ліття поета. До цієї дати музей ініціював вихід 270 000 накладом конвертів із портретом П. Тичини, випуск НБУ 5000 накладом срібних ювілейних монет із зображенням поета, видання багатьох книг та інші вагомі заходи.

1. ↑ The Fine Art Archive - 2003.

2. / Hrsg.: ↑ Енциклопедія Брокгауз Bibliographisches Institut & F. A. Brockhaus, Wissen Media Verlag

3. ↑ Українська Радянська Енциклопедія дає 27.01.1891 р.н.; Большая Советская Энциклопедия - 15(27).01.1891 р.н.

4. ↑ Як зазначено в 4-томній хрестоматії "Українське слово" (Т. 1. - К., 2001. - С. 429), дату народження Тичини уточнено за знайденою Іриною Дмитрівною Блюдо (внучатою небогою поета) у справах Київського комерційного інституту випискою з церковної книги про народження. Хоча, усталена дата 27 січня, яку деякі дослідники помилково вважають датою хрещення, насправді була введена в обіг самим Павлом Тичиною в автобіографіях.

5. ↑ Новиченко Леонід. Поезія і революція: Книга про Павла Тичину. - К., 1979. - С. 9.

6. ↑ Зібрання творів у 12 томах. - Т. 3. - К., 1984. - С. 478.

7. ↑ Із щоденникових записів. - К., 1981. - С. 402-403.

8. ↑ Тичина Павло. Зібрання творів у 12 томах. - Т. 7. - К., 1986. - С. 378.

9. ↑ Дзюба І. М. Пастка. Тридцять років зі Сталіним. П'ятдесят років без Сталіна. Науково-публіцистичне дослідження. - К.: Криниця, 2003. - С. 31-32. - ISBN 966-7575-54-3. З посиланням на Характерник. Згадки з минулого (1916-1921). - Літературно-Науковий Вісник, II, XXIII, сторінки 286-287.

10. Тельнюк, Станіслав (1979). ↑ Павло Тичина (українська). Київ: Молодь. с. 336.

11. ↑ Музичні гастролі Тичини палаючою Україною. amnesia.in.ua. Архів оригіналу за 8 травня 2019.

12. Панченко, В. П. ↑ Диптих про втрачену свободу. // Наукові записки НаУКМА. - 2013. - Т. 150 : Філологічні науки. - С. 55-63.

13. ↑ Енциклопедія українознавства. Словникова частина. Том 9. Тичина Павло.. izbornyk.org.ua.

14. ↑ Зустріч з Уфою - через 70 років [Архівовано 12 лютого 2015 у Wayback Machine.] - Музей-квартира Павла Тичини. (Перевірено 26 вересня 2014)

15. Розстріляне відродження: Антологія 1917-1933: Поезія - проза - драма - есей / Упорядкув., передм., післям. - Ю. Лавріненка.; Післямова ↑ Є. Сверстюка. - К.: Смолоскип, 2008. - C. 19.

16. ↑ Українське диво. Поетична антологія. Книга друга. /За упряд. та ред. В. Коломійця. - К.: Український письменник, 2005.

17. ↑ Слапчук Василь. Новенький ровер старенького пенсне (Книга життя і смерті): Поезія. - (Сер. "Літературний ексклюзив"). - ISBN 978-966-8770-90-6, ISBN 978-966-8770-25-8 (серія)

18. ↑ geo.ladimir.kiev.ua(рос.)

Тичина Павло Григорович // Шевченківська енциклопедія: - Т. 6: Т-Я : у 6 т. / Гол. ред. М. Г. Жулинський. - Київ : Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2015. - С. 260-262.

Марко Роберт Стех "Очима культури" № 30. Про поета Павла Тичину

Квартира-музей П. Г. Тичини

Павло Тичина: Як нашому генію хребет зламали... // UaModna, 18 вересня 2015

Павло Тичина - твори, малюнки, про поета, музей. Із сайту Ю. Завадського

Павло Тичина. Зі сайту Ю. Ксьонжика

Дроздовський Дмитро. Три смерті Тичини. Епітафія крізь час про "чорного янгола" // Дзеркало тижня. - 2007. - № 37. - 5-12 жовтня.

Поезії Павла Тичина на сайті "Поетика"

Твори Павла Тичини на "Читанці"

Поезія Павла Тичини на порталі "Український Центр"

Не віриться, що він людина з обличчям, паспортом і прізвищем // Газета по-українськи. - 2011. - № 1162. - 21 січня.

Сайт Літературно-меморіального музею-квартири Павла Тичини

Скарби Тичини (віртуальна мандрівка квартирою-музеєм поета) // Сайт про рукотворне мистецтво

Тычина Павел Григорьевич // Літературна енциклопедія 1939 р.

Павло Тичина. До 120-річчя з дня народження: Біобібліограф. покажчик / Укл. А. І. Мартинюк, Т. Є. Клименко. - Житомир, 2011.

Павло Тичина: за лаштунками шкільних біографій

Казки Павла Тичини // Українські літературні казки

Тичина Павло в Електронній бібліотеці "Культура України"

Тичина П. Лірика / Павло Тичина ; упоряд.: Т. М. Панасенко. - Харків: Фоліо, 2013. - 253 с.

Тичина П. Вибране / Павло Тичина, Максим Рильський ; передм. і комент. Л. В. Ушкалова. - Харків: Фоліо, 2012. - 537 с.

Тичина П. Г. Лідка / П. Г. Тичина ; худож. оформ. Л. Джолос. - Київ: Дитвидав, 1940. - 11 с.

Тычина П. Г. Ивасик-Телесик: укр. сказка / Павло Тычина ; пер. С. Маршака ; картинки А. Якобсон. - Л. : Детиздат, 1939. - 23 с.

Юринець В. Павло Тичина: спроба критич. аналізи / Володимир Юринець. - Харків Книгоспілка, 1928. - 116 с.

Озеров Л. Павло Тичина / Л. Озеров. - Спілка рад. письменників України, 1944. - 28 с.

Новиченко Л. Павло Тичина: (провідні ідеї творчості) / Л. Новиченко. - Київ: Рад. письменник, 1941. - 58 с.

Майфет Ф. Матеріали до характеристики творчості П. Тичини / Ф. Майфет. - Харків: Держ. вид-во України, 1926. - 70 с.

Лавріненко Ю. Творчість Павла Тичини / Юр. Лавріненко. - Харків: Укр. робітник, 1930. - 80 с.

Швець В. Добрий ранок Україно! : поезії / Василь Швець ; за ред. П. Тичини. - Київ ; Харків: Укр. держ. вид-во, 1945. - 60 с.

Рильський М. Збір винограду: поезії / Максим Рильський ; ред. П. Тичина ; худож. В. Фатальчук. - Рад. письменник, 1940. - 128 с.

Коцюбинський М. Сміх: новела: інсценізація П. Тичини / М. Коцюбинський. - Київ: Держ. літ. вид-во, 1939. - 19 с.

Тичина П. Геть брудні руки від України / Павло Тичина. - Укрвидав ЦК КП (б)У, 1943. - 15 с.

Тичина П. Лірика / Павло Тичина ; упоряд.: Т. М. Панасенко. - Харків: Фоліо, 2013. - 253, 1 с. : іл., портр.

Барка В. Хліборобський Орфей, або Клярнетизм. - Нью-Йорк, 1961.

Бойко І. Павло Тичина: Бібліографічний покажчик. - К., 1951.

Ґадзінський В. Поет перебільшеної слави // Гадзінський В. Фрагменти стихії. Статті та рецензії 1921-1926. - Одеса: ДВУ, 1927. - С. 86-96.

Гальченко С. А. Тичина Павло Григорович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 89. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

Довгалюк П. М. Павло Тичина - перекладач чеських та словацьких народних пісень / П. М. Довгалюк // Народна творчість та етнографія. - 1981. - № 2. - С. 20-29.

Жадько Віктор. Український некрополь. - К., 2005. - С. 308.

Жадько Віктор. У пам'яті Києва. - К., 2007. - С. 9, 23, 66, 90, 91, 124, 390.

Зеров М. Українське письменство в 1918 р. // ЛНВ, ч. 111. - К., 1919.

Коцюбинська М. Х. Корозія таланту // Слово і час. - 1989. - № 11.

Лавріненко Ю. На шляхах кларнетизму. - Нью-Йорк, 1977.

Лавріненко Ю. Розстріляне відродження. - Париж, 1959.

Лавріненко Ю. Творчість Павла Тичини. - Х., 1930.

Лейтес А., Яшек М. Десять років укр. літератури (1917-27), т. І. - X. 1928.

Матеріали з Енциклопедії українознавства.

Меженко (Іванів) Ю. Статті про "Сонячні кларнети" в журналах "Книгар" (1919) і "Музагет" (1919) та про інші книги Тичини у збірнику "Ґроно" (1920).

Марина Павленко про Павла Тичину, Надію Суровцову, Василя Симоненка, Василя Стуса, Ірину Жиленко / М. Павленко. - К.: Грані-Т, 2009. - 120 с.: іл. - (Серія "Життя видатних дітей"). - ISBN 978-966-465-250-3

Новиченко Л. М. Поезія і революція. Творчість П. Тичини в перші післяжовтневі роки. - К.: Радянський письменник, 1956

Тичина П. Скорбна мати: вибрані твори / Павло Тичина; упорядкування, примітки та післямова Сергія Гальченка. - К.: Знання, 2013. - 477 с. - (Класна література).

Новиченко Л. Поезія і революція. - К., 1968.

Овчаренко М. Духова криза П. Тичини // Дзвони, чч. 1-4. - Рим - Детройт - Чикаго, 1978-1979.

Стус В. С. Феномен доби (сходження на Голгофу слави). - К.: Знання, 1993. - 96 с.

Співець нового світу: Спогади про Тичину. - К., 1971.

Тельнюк С. В. Неодцвітаюча весно моя... - К., 1991. - 334 с.

Тычинин Павел Григорьевич. Дело Киевского коммерческого института. Нач. 1913 г. // ДАК. Ф. 153. Оп. 5. Спр. 8080. 20 арк. (рос.)

Юринець В. Павло Тичина. - Х., 1928.

Студенко Іван Пилипович: облікова картка депутата Верховної Ради УРСР // ЦДАВО України, ф. Р-1, оп. 31, спр. 4, арк. 198-199.

Список депутатів Верховної Ради УРСР першого скликання, обраних 26 червня 1938 року // ЦДАВО України, ф. Р-1, оп. 31, спр. 2, арк. 74.

Список депутатів, обраних до Верховної Ради УРСР // Вісті [ЦВК УРСР]: газета. - Київ, 1938. - № 148 (5338). - 29 червня. - С. 1.

Новиченко Л. М. Творчість Павла Тичини / Л. М. Новиченко ; Т-во для поширення політ. та наук. знань Укр. РСР. - Київ: б. в., 1949. - 41, 1 с.

Волинський П. К. Вивчення творчості П. Г. Тичини в середній школі / П. К. Волинський ; Укр. НДІ педагогіки. - Київ: Рад. шк., 1938. - 68 с.

Волинський П. К. Вивчення творчості П. Г. Тичини в середній школі / П. К. Волинський ; М-во освіти УРСР, Укр. НДІ педагогіки. - Вид. 2-ге доповн. й переробл. - Київ: Рад. шк., 1947. - 84 с.

Юдіна Валентина Василівна. Музика в житті Павла Тичини. - К., Музична Україна, 1976.

Levin Elizabetha. The Masters of Survival: Ilya Erenburg and Pavlo Tychina // Levin Elizabetha. Celestial Twins. - Hod Hasharon: Astrolog, 2014. - ISBN 10: 9654943549 - pp. 272-289

# data[].attributes.attachment_link.title
Тичина Павло Григорович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Павло Григорович Тичина Ім'я при народженні рос.

# data[].attributes.headline
павло тичина

# data[].attributes.subject
павло тичина

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
 Репортер Про

# data[].attributes.attachment_link.title
Живий голос Павла Тичини 1955 р.