# data[].attributes.attachment_link.readable_text
( Melopsittacus undulatus) - вид підродини папужних (Psittacidae), єдиний представник роду Хвилястий папужка.

Хвилясті папуги проживають у природі та в домашніх умовах. Їх легко навчити говорити та привчити до людини за один рік. Їм найлегше вдаються звуки: ч, ш, с, й, ю, п, т, щ, к, р і голосні. Деякі пташки цього виду теж можуть сказати інші звуки[джерело? ].

Довжина тіла 17-19,8 см, крил - 9,3- 9,4 см, хвоста - 8-12 см; вага 40-50 г. Завдяки хвосту здається набагато більшим. Основне забарвлення оперення захисного листяно-зеленого кольору. Передня частина голови та горло жовті. На щоках по витягнутій фіолетовій плямі, які покривають одне з двох-трьох розташованих з кожного боку горла чорних плямочок. Задня частина голови, карк, верх спини та крижі яскравого ясно-зеленого кольору з темною хвилястістю. Хвилястість на голові від тонкої та ніжної переходить до крижів в ширшу і грубішу. Два щонайдовші пера хвоста чорно-сині, решта зеленувато-синіх з широкою жовтою облямівкою в середині. Махове пір'я першого порядку зелене, зовні жовті. Кінці опахал облямовані чорною смужкою, в середині жовті плями, які утворюють смужку в нижній частині крила. Махові другого і третього порядку коричнево-чорні з жовтим обідком.

Це дуже стрункі гарні птахи з відносно високими ногами, товстим, дуже могутнім дзьобом, зігнутим як у хижих птахів. У більшості папуг на внутрішній стороні над дзьобом є вузькі рогові зубці, які на зразок напилка відточують передню частину над дзьобом та очищають зерна від лушпиння, а також використовуються для зриву плодів і їх розгризання. Хвіст у них довгий, східчастої форми. Очі темно-сині, райдужка біла. Дзьоб у пташенят - чорний, у дорослих птахів - солом'яний-жовтий, зеленуватий. Над дзьобом птахів є добре виражена восковиця. Стать птахів легко розрізняють за кольором восковиці (восковиця розташована над дзьобом): у дорослого самця вона яскраво-синя, у самки - безбарвна або коричнева.

Хвилястий папужка мешкає майже у всіх районах Австралії. В наш час основні масові місця гніздування виявлені в південно-східних і південно-західних областях країни.

Населяють напівпустельні та степові місцевості, віддаючи перевагу ділянкам з рідкісними деревами. Ці папужки стрімкі у польоті та витончені в рухах, вміють гарно ходити по землі та лазити по деревах. Живуть зграями.

Клітка для хвилястих папуг має бути досить простора, щоб птах міг в ній трохи політати. Її мінімальний розмір для однієї папужки має бути такий, щоб пташка, перебуваючи в клітці, могла розпрямляти крила. Для хвилястих папуг мінімальні розміри будуть: ширина - 25 см, довжина - 40 см, висота - 40 см. У просторішій клітці характер і поведінка папуги розкриються повною мірою. Завдяки високій пристосованості хвилястий папужка здатний без видимих ознак захворювання витримувати проживання в клітці меншого розміру, але зрештою це позначиться на його здоров'ї та тривалості життя.

Період розмноження припадає на вересень-грудень. Гніздяться ці птахи в дуплах дерев. Самка відкладає 4-6 білих яєць, прямо на дно дупла без підстилки та висиджує їх протягом 18-20 днів. Самець в цей час підгодовує її. Пташенята з'являються неопереними та сліпими, приблизно до десятиденного віку вони прозрівають, а в місячному віці оперяються.

Підбір пари

Якщо у вас з'явилося бажання зайнятися розведенням своєї парочки папуг, то повинні знати, що це дуже складний і відповідальний процес. Існує дуже багато нюансів. Для початку придивіться до своїх папуг і дайте відповідь на одне дуже важливе питання. Люблять вони один одного? У природі папуги з безлічі особин протилежної статі знаходять собі пару і залишаються з нею до кінця свого життя.

У квартирних умовах у птахів немає такого вибору, їм часом доводиться все життя терпіти поруч того, хто може і не подобається зовсім. Від таких пар потомства можна й взагалі не дочекатися. Взаємну любов одразу видно: парочка постійно знаходиться разом, перебирає пір'ячко, годують партнера, а якщо і сваряться то не часто. Зазвичай, якщо такій парі поставити гніздовий будиночок, то самка відразу залізе в нього і почне облаштовувати. Нерідко бувають випадки, коли самка намагається знайти місце для кладки яєць і не чекає, коли повісять будиночок. Вона може навіть на дно клітки знести яйця. Цього допускати не можна, тому спостерігайте за своїми пташками та будьте готові до всього.

Наступне питання на яке ви повинні відповісти, перш ніж приступити до розведення папуг, це - який вік пташок? У природі папуги готові до розмноження вже в 5-7 місяців, проте в домашніх умовах категорично не можна розводити їх раніше 10 місяців. В іншому випадку, самочка може загинути, намагаючись знести перше яйце. Хвилясті папуги здатні розмножуватися до 8-9 років, а при хорошому догляді і до 10-11 років.

Так само обов'язковою умовою є відсутність родинних зв'язків у пари папуг. Споріднене схрещування може призвести до загибелі зародків в яйці, а також появи пташенят з відставанням у рості та вродженими вадами. Часто любителі не розуміють чим небезпечне споріднене схрещування, адже завжди в кладці можливі незапліднені яйця, та й пташенята іноді гинуть. Вони вирощують пташенят, продають їх. А потім у нового господаря пташеня гине з незрозумілих причин.

Годування під час розмноження

Основу кормового раціону складає зернова суміш: 1 частина проса (найкраще - червоного), 1,5 частини - вівса, 2 частини - соняшникового насіння, 1 частина канаркового зерна. Можна також і скористатися готовими зерновими сумішами, що продаються у кожному зоомагазині. При покупці зверніть увагу на цілісність пакування і на якість самого зерна. За 2 тижні до початку гніздування розпочинають давати пророщене зерно, зернистий сир, моркву, буряк, перець, капусту та ін. Згодом варто давати круто зварене куряче яйце (1/8 на одну пару птахів) кожен день до того, як з'явиться перше яйце. Після знесення першого яйця зелень, овочі та фрукти давати якомога рідше. За декілька днів до виведення першого пташеняти знову починають давати варене яйце: 1/8, а зі збільшенням кількості пташенят (понад 4) у гнізді можна збільшити до 1/4, але через день-два. Зелень-фрукти-овочі - кожен день. Окрім зелені та фруктів у раціон птахів необхідно додавати вітаміни та мінеральні речовини, що призначені виключно для птахів.

Хвилястих папужок вперше описав в 1805 році англійський природодослідник Д. Шоу. Тоді ж його колега художник Г. Ноддер зробив перший малюнок цього птаха. Біноміальна назва хвилястого папужки Melopsittacus undulatus відбулася від грецького melos - "спів" і psittacos - "лякати" і латинського undulatus - "хвилястий". Отже, повністю його назва може бути перекладена як "співочий хвилястий папуга". У 1831 році відвідувачі музею Товариства К. Ліннея вперше побачили опудало цього птаха.

Співробітник музею Лондонського зоологічного товариства орнітолог Д. Гульд в 1837 році вперше описав життя хвилястих папужок в природі настільки добре, що пізніші спостереження не додали майже нічого істотно нового дотепер.

David Alderton. You and Your Pet Bird. - London, Doming Kindersleyr Limited, 1992.

Гринев В. А. Волнистые попугайчики. - Москва, 1989.

Иерусалимский И. Попугаи и певчие птицы: виды, содержание, обучение. - Ростов-на-Дону: Владис, 2001. - 320 с ISBN 5-94194-073-4

Михайлов В. А. Волнистые попугайчики. Птицы в нашем доме. - Москва, 1994.

Энциклопедия декоративных и экзотических птиц / Авт-сост. А. П. Умельцев. - М.: Локид-Пресс, 2002. - 368 с ISBN 5-320-00436-2

# data[].attributes.attachment_link.title
Папужка хвилястий - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
( Melopsittacus undulatus) - вид підродини папужних (Psittacidae), єдиний представник роду Хвилястий папужка. Хвилясті папуги проживають у природі та в домашніх умовах. Їх легко навчити говорити та привчити до людини за один рік. Їм найлегше вдаються звуки: ч, ш, с, й, ю, п, т, щ, к, р і голосні.

# data[].attributes.body
Всі, хоча б раз в житті, зустрічали цього милого звірка. Гостренька мордочка, чотири пазуристі лапки і дивно гучні звуки, що лунають в основному ночами - це все їжак - нічний житель лісів і полів.

Їжаки - тварини ссавці, з ряду комахоїдних. У природі розселені практично по всій земній кулі, (крім Австралії та Америки). Існує сімнадцять різновидів їжаків. Найбільшого поширення набули 4 види:

# data[].attributes.headline
 Цікаве про котів

# data[].attributes.subject
 Цікаве про котів

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Записник - наука, творчість і навчання українською

# data[].attributes.attachment_link.title
20 фактів про котів

# data[].attributes.headline
Тварини, цікаві факти 

# data[].attributes.subject
Тварини, цікаві факти 

# data[].attributes.body
1. Ви знали, що курка несе близько 200 яєць на рік. 2. Чау-чау єдина собака з не рожевим язиком.... 3. Довгострокова пам’ять золотої рибки складає всього 3 секунди. 4. Акула-молот за один раз може зробити виводок в кількості 30-40 акулят. 5. Перше тварина, яка побувала на Місяці — черепаха. 6. Верблюд легко може прожити без краплі води протягом 2 тижнів. 7. Щури можуть прожити довше всіх без води. 8. У річці Амазонка живе унікальний рожевий дельфін.... 9. Черепахи схожі тривалістю свого життя з людьми. Як і у людей довгожителями вважаються ті, які досягають 100 років. 10. Безхребетними є близько 95% живих організмів нашої планети. 11. Всього за багаторічну історію вивчення флори і фауни, вчені нарахували близько 1млн. 100 тис. видів членистоногих, 9 тис. видів ссавців, понад 24 тис. видів риб, 8 тис. плазунів, 5 тис. земноводних, а також 260 тис. видів рослин. 12. Тільки уявіть, тарантул може обійтися без їжі близько 2 років. 13. А ви знали такий цікавий факт, що мурахи зовсім не сплять? 14. Улюблений колір комарів синій. 15. Найбільше комарі люблять кусати дітей. 16. Attacus Atlas — найбільший нічний метелик. Розмах його крил досягає 30 сантиметрів....

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Птахи́ (Aves) - клас теплокровних яйцекладних вищих хребетних тварин, які пересуваються на двох ногах, а їхні передні кінцівки перетворилися на крила. Станом на 2007 рік нараховують від 9 800 до 10 500 видів птахів. Вони населяють усі екосистеми Земної кулі від Арктики до Антарктики. Розміри видів міняться від 5 см ( колібрі) до 2,75 м ( страус). Птахи - це спеціалізована гілка хребетних, що виникла від тероподних динозаврів у юрському періоді (близько 160 млн років тому).

Характерними рисами сучасних птахів є наявність пір'я, дзьоба без зубів, відкладання яєць з міцними оболонками, високий рівень метаболізму, чотирикамерне серце, легкий міцний скелет. Усі сучасні птахи мають крила, що розвинулися з передніх кінцівок. Винятком є нещодавно вимерлий птах моа з Нової Зеландії. Більшість птахів здатні до польоту, до нелітаючих належать страусоподібні, пінгвіни та невелика кількість ендемічних острівних видів. Птахи також мають пристосовану до польоту травну і дихальну системи. Деякі види, зокрема воронові та папуги, належать до тварин із найрозвиненішим інтелектом, здатних застосовувати знаряддя для добування їжі. Багато птахів уміють передавати індивідуальний досвід між поколіннями.

Багато видів мають важливе економічне значення для людини, здебільшого як джерело їжі, отриманої в результаті ведення сільського господарства або полювання. Деякі види, особливо співочі птахи і папуги, є популярними хатніми тваринами. Птахи посідають чільне місце в усіх сферах людської культури - від релігії до поезії та музики. Внаслідок антропогенного впливу за період із XVII ст. вимерло близько 120-130 видів птахів. На початку XXI ст. близько 1200 видів перебувають під загрозою зникнення через діяльність людини, попри зусилля щодо їхнього збереження.

В Україні налічують 423 або 424 чи 425 види. Серед них 267-270 гніздові, з яких 132-138 зимують; 17 з'являються лише на зимівлі, 129 спостерігають лише у період сезонних міграцій або мають статус залітних.

Науку, що вивчає птахів, називають орнітологією.

Загальновизнано, що птахи походять від Архозаврів - підкласу плазунів, що панував у мезозойську еру. Теорія еволюції птахів від плазунів виникла після відкриття 1860 року скам'янілих решток археоптерикса - тварини, що існувала близько 150 млн років тому у верхній юрі. Археоптерикс мав одночасно ознаки і плазунів, і птахів. Спільним з плазунами була особлива будова таза і ребер, зуби, лапи з кігтями та довгий хвостовий відділ хребта. У той же час знайдені скам'янілі рештки продемонстрували добре збережені відбитки крил із пір'ям, подібним до сучасного пташиного. В останнє десятиріччя більшість дослідників не розглядають археоптерикса як спільного предка усіх сучасних птахів, однак вважають його примітивним найдавнішим представником класу Aves, який, імовірно, близько споріднений зі справжнім предком.

На сьогодні найпоширенішою є гіпотеза походження птахів від тероподних динозаврів.

Починаючи з 1980-х років кількість знайдених решток мезозойських птахів значно зросла, проте точних предків цих тварин не встановлено. Ситуація ускладнюється тим, що важко визначити ознаки, за якими птахів можна відрізнити від тероподних динозаврів. Якщо раніше однією з найважливіших ознак вважалась наявність пір'яного покриву, то низка знахідок наприкінці ХХ - на початку XXI ст. у провінції Ляонін на північному сході Китаю засвідчила, що дрібні тероподи мали пір'я, не пристосоване до польоту.

Нові представники віялохвостих птахів відомі з крейдового періоду. Першою поширеною групою птахів стали енанціорніси, які захопили різноманітні екологічні ніші та утворили різні біоморфи - від мешканців піщаного морського узбережжя й мисливців за рибою до форм, що мешкали на деревах та живилися насінням. Більш прогресивно розвиненими були іхтіорніси, які за зовнішнім виглядом були схожі на мартинів, мешкали на морських просторах та живилися рибою. Морські птахи з ряду гесперорнісоподібних із мезозойської ери були добре пристосовані до полювання на рибу, вони втратили здатність до польоту та повністю перейшли до водного способу життя. У ранньокрейдовому періоді (близько 120 млн років тому) існували також конфуціусорніси ( Confuciusornis), рештки яких знайдено в Китаї. Це були перші птахи, що мали дзьоб, крім того, вони були беззубими, на відміну від гесперорнісів та іхтіорністів.

Першу спробу побудови системи тварин здійснив у 4 ст. до н. е. грецький вчений Аристотель. У його працях згадується близько 160 видів птахів. Початок наукової систематики було закладено відомою працею шведського натураліста Карла Ліннея "Система природи" ( 1735- 1758). Він виділив 6 класів, 65 родів та 554 види птахів. Було введено ієрархічні таксономічні категорії та бінарну номенклатуру для позначення видів, які застосовують і досі. У системі Ліннея птахам був наданий ранг класу.

Ластівка берегова - один із видів-космополітів

Залежно від класифікації, серед сучасних птахів налічують від 9 800 (Clements, 2007) до 10 500 (Frank, 2006) видів.

Нижче наведено традиційну класифікацію (так званий порядок Клементса), що включає 29 рядів:

Підклас Віялохвості птахи (Neornithes)

Надряд Безкілеві (Paleognathae)

Надряд Кілегруді (Neognathae)

Гусеподібні (Anseriformes)

Куроподібні (Galliformes)

Сивкоподібні (Charadriiformes) - мартини, кулики, алькові

Гагароподібні (Gaviiformes)

Пірникозоподібні (Podicipediformes)

Буревісникоподібні (Procellariiformes) - альбатроси, буревісники

Пінгвіноподібні (Sphenisciformes)

Пеліканоподібні (Pelecaniformes) - пелікани, баклани, олуші, фрегати

Фаетоноподібні (Phaethontiformes)

Лелекоподібні (Ciconiiformes) - лелеки, чаплі та інші

Американські грифи (Cathartiformes)

Фламінгоподібні (Phoeriicopteri)

Соколоподібні (Falconiformes) - яструби, соколи та інші

Журавлеподібні (Gruiformes) - журавлі, дрохви, пастушки та інші

Рябкоподібні (Pteroclidiformes)

Голубоподібні (Columbiformes)

Папугоподібні (Psittaciformes)

Зозулеподібні (Cuculiformes) - зозулі, турако

Гоациноподібні (Opisthocomiformes)

Совоподібні (Strigiformes)

Дрімлюгоподібні (Caprimulgiformes)

Серпокрильцеподібні (Apodiformes) - серпокрильці, колібрі

Сиворакшеподібні (Coraciiformes)

Дятлоподібні (Piciformes)

Трогоноподібні (Trogoniformes)

Птахи-миші (Coliiformes)

Горобцеподібні (Passeriformes) - найрізноманітніший ряд.

Існує також докорінно інша класифікація, заснована на молекулярних даних (так звана класифікація Сіблі-Монро або класифікація Сіблі-Алквіста), яка стала дуже популярною серед орнітологів Північної Америки, але ставиться під сумнів європейськими дослідниками.

Поширення хатнього горобця суттєво збільшилося завдяки антропогенній діяльності[25]

Птахи поширені на Земній кулі практично повсюдно. На Крайній Півночі між 80 та 83° пн. ш. місцями гніздяться біла і тундряна ( Lagopus mutus) куріпки, крем'яшник, плоскодзьобий плавунець, полярний крячок, морянка, пуночка та інші птахи. Зальотних пуночок, чистунів, білих мартинів ( Pagophila eburnea) та полярних мартинів ( Larus glaucoides) спостерігали на 88-89° пн. ш.

Птахи трапляються повсюдно на материках, охоплюючи найбільші безводні пустелі й гори до смуги вічних снігів: на висоті 5500-6500 м гніздяться ягнятники, грифи, крук, клушиця ( Pyrrhocorax pyrrhocorax), біла плиска, гімалайська тинівка ( Prunella himalayana) та інші, а під час міграцій зграї пролітних гусей, журавлів та навіть горобцеподібних іноді помічали на висотах 7000-8000 м н.р.м. Заселяють птахи також найвіддаленіші від материків океанічні острови.

На краях Антарктичного щита місцями гніздяться пінгвіни ( імператорський, Аделі, антарктичний), сніжний і гігантський буревісники (заліт останнього помічено за 80 км від Південного полюса) та інші.

Лише поодинокі види є космополітами - дуже поширені на всіх материках (крім Антарктиди). Це сапсан та скопа. Дещо менший ареал у сипухи, морського зуйка, ластівки сільської та деяких інших птахів. Поширені деякі синантропні види.

Ареали окремих видів суттєво змінюються з різних причин.

Найрізноманітнішою фауна птахів є в тропіках - тут зустрічається близько 85% сучасних видів та підвидів, тоді як у помірних та холодних широтах - лише 15%. Більша, ніж на інших континентах, кількість ендемічних видів спостерігається в Південній Америці.

Зовнішня будова типового птаха: 1 - дзьоб, 2 - голова, 3 - райдужка, 4 - зіниця, 5 - мантія, 6 - малі криючі крила, 7 - крило, 8 - криючі другорядних махових, 9 - криючі першорядних махових, 10 - надхвістя, 11 - першорядні махові, 12 - підхвістя, 13 - стегно, 14 - гомілково-тарзальні зчленування, 15 - цівка, 16 - пальці, 17 - гомілка, 18 - черево, 19 - боки, 20 - груди, 21 - горло, 22 - "вуса"

Ноги птахів мають 4 відділи: стегно, гомілку, цівку та пальці, яких зазвичай чотири, хоча інколи буває три або навіть два (у африканського страуса). У більшості випадків три з чотирьох пальців обернені вперед і один - назад. Ноги птахів приймають усю вагу тіла під час пересуванні на землі, на зльоті та під час посадки, лазіння по деревах. Під час пересування на землі стегнові кістки малорухливі і залишаються в майже горизонтальному положенні. Саме фіксація стегнової кістки дає змогу підтримувати черевний повітряний мішок під час вдиху, що визначає роботу дихальної системи птахів та дає їм змогу літати. Це одна з головних характеристик птахів, усі інші тварини, що пересуваються на землі, мають рухливий тазостегновий суглоб. Іншою особливістю ніг птахів є добрий розвиток м'язів, що не характерне для інших літаючих тварин.

Іншими важливими пристосуваннями до польоту є оперення, чотирикамерне серце, подвійне дихання, висока стала температура тіла, високий рівень метаболізму, відсутність зубів та сечового міхура, розмноження шляхом відкладання яєць.

Будова пташиного пера (на прикладі махового): 1 - опахало, 2 - стовбур, 3 - борідки, 4 - пухова частина, 5 - очин

Тіло птахів обтічної форми, вкрите пір'ям. Пера вкривають переважну частину поверхні тіла птаха та формують оперення.

Розрізняють такі види пер: контурні, нитчасті, пухові, пух та щетинки.

Контурні пера утворені стрижнем та двома опахалами, розташованими в одній площині. Нижня частина стрижня - так званий очин - порожня та позбавлена опахал, усередині розташовано плівчасте утворення, що називається " дужка". Решта стрижня - " стовбур " - має серцевину, що складається з легкої рогової комірчастої тканини.

Папуга (Eos bornea) чистить оперення

Опахала утворені довгими борідками, від яких відходять менші борідки другого порядку; на них, у свою чергу, розташовані рогові гачки, якими зчіплюються борідки пера. У разі відсутності гачків борідки залишаються незчіпленими, і такий вид пера називається пуховим.

У більшості птахів (за деякими винятками, наприклад, пінгвінів) криючі пера ростуть на тілі не скрізь: ділянки шкіри, де ростуть пера () чергуються з ділянками, де пір'я не росте (). Аптерії вкрито пір'ям із сусідніх птерилій. У птахів, що насиджують кладку, на череві утворюється ділянка, вільна від пір'я - насідна пляма.

У великих за розміром птахів загальна кількість пір'їн може досягати 25 тис. ( лебідь). Відносна маса оперення становить 4,6-9,5% від маси тіла.

Призначення оперення різноманітне. Воно забезпечує можливість польоту, утворюючи тримальні поверхні ( крила, хвіст) та створюючи обтічність тіла. Виконує теплоізолююче та водовідштовхувальне завдання. Завдяки забарвленню оперення виникає характерний вигляд птаха, що полегшує розпізнавання особин свого виду. У частини видів забарвлення оперення допомагає маскуванню, роблячи птаха малопомітним на фоні субстрату.

Птахи щоденно ретельно доглядають за оперенням, на що витрачають у середньому 9% свого денного часу. Догляд за оперенням у птахів полягає у змащуванні його секретом куприкової залози або так званою "пудрою", що утворюється зі спеціального пуху. Зміна оперення відбувається внаслідок линяння, у певні пори року. У дорослих птахів майже всіх видів протягом року буває одне повне линяння.

Розміри птахів обмежуються здатністю до польоту, тому варіюють у невеликих межах. Вага найбільших літаючих птахів не перевищує 14-16 кг ( лебеді, грифи, дрохви) при розмаху крил до 3-4 м ( пелікани, альбатроси). Найдрібніші серед птахів - деякі колібрі з максимальною масою 1,6-2 г. Втрата здатності до польоту частково призводить до збільшення розмірів: вага великих пінгвінів досягає 40 кг, казуарів та страусів - 80-100 кг. Деякі з вимерлих птахів досягали маси 300-400 кг ( моа, епіорніси).

Скелет птаха на прикладі голуба. 1 - череп, 2 - шийні хребці, 3 - вилочка, 4 - коракоїд, 5 - гачкоподібні вирости ребер, 6 - кіль, 7 - колінна чашечка, 8 - цівка, 9 - пальці, 10 - велика гомілкова кістка (тибіотарсус), 11 - мала гомілкова кістка (тибіотарсус) 12 - стегно, 13 - сіднична кістка (тазова кістка), 14 - лобкова кістка (тазова кістка), 15 - клубова кістка (тазова кістка), 16 - хвостові хребці, 17 - пігостиль, 18 - складний криж, 19 - лопатка, 20 - поперекові хребці, 21 - плечова кістка, 22 - ліктьова кістка, 23 - променева кістка, 24 - п'ястно-зап'ястна кістка, 25-27 - пальці.

Основні властивості скелета птахів визначаються пристосуванням до польоту. Це виявляється перш за все в його легкості та міцності. Легкість скелета обумовлена тонкістю та пневматичністю кісток (включаючи кістки черепа). Внаслідок редукції кісткового мозку, більшість кісток трубчасті, заповнені повітрям, що потрапляє з повітряних мішків. Міцність скелета обумовлюється зростанням окремих кісток, їхньою структурою й наявністю в їх складі значної кількості неорганічних солей. Пристосування до польоту призвело також до зменшення загальної кількості кісток внаслідок злиття (на ранніх стадіях розвитку) або редукції окремих кісткових елементів. Відносна вага скелета птахів порівняно менша, ніж у ссавців і дорівнює 7,1-11,7% маси тіла. Легкість кісток дала змогу птахам різко видовжити передні та задні кінцівки (вони перевищують довжину тулуба в 2-3 рази, а у деяких - і більше), не збільшуючи відносної маси скелета.

Скелет птахів можна поділити на череп, хребет, кінцівки та їх пояси.

Череп птахів схожий на череп плазунів, але відрізняється легкістю; збільшенням об'єму черепної коробки, у зв'язку з сильним розвитком головного мозку; великими очними западинами; розташуванням потиличного отвору на дні черепа. У дорослих птахів усі кістки зливаються до повного зникнення швів і весь череп є суцільною тонкостінною, але міцною кістковою коробкою. Він складається з п'яти головних кісток: лобної (верхня частина голови), тім'яної (задня частина голови), передщелепної та носової (безпосередньо над дзьобом) і нижньощелепної кістки (безпосередньо під дзьобом). Череп сучасних птахів позбавлений зубів, їхню функцію частково виконує дзьоб. Череп більшості птахів важить близько 1% від повної маси тіла.

Кількість хребців у різних птахів коливається в межах 39-63. Хребці є гетероцільними (тобто мають сідлоподібні поверхні сполучення).

Хребет птахів складається з 5 відділів: шийного, грудного, поперекового, крижового і хвостового.

Шийний відділ хребта птахів містить 13-25 хребців, що більше ніж у будь-яких інших тварин, внаслідок чого в більшості з них дуже гнучка шия.

Поперекові, крижові та частина хвостових хребців утворюють характерний для птахів складний криж ( лат. synsacrum). Разом з тазовим відділом він надає міцної опори заднім кінцівкам, що вкрай важливо у зв'язку з перенесенням ваги тіла на них під час руху суходолом.

Хвостовий відділ має 6-11 вільних хребців та закінчується куприковою кісткою ( пігостиль), яка утворилася внаслідок злиття кількох хвостових хребців.

Пояс передніх кінцівок складаються зі зрослих ключиць (так звана вилочка), парних коракоїдів та лопаток.

До складу поясу задніх кінцівок входять тазові кістки: клубова, сіднична і лобкова, злиті в одну безіменну кістку.

У омелюха з'їдені ягоди горобини проходять весь кишечник за 8-10 хв.

Миготлива перетинка ("третя повіка") ока Vanellus miles

Схема будови сиринкса: 1 - останнє вільне хрящове кільце трахеї; 2 - тимпанальний орган; 3 - перша група кілець сиринкса; 4 - козелок; 5 - бічна тимпанальна мембрана; 6 - середня тимпанальна мембрана; 7 - друга група кілець сиринкса; 8 - бронх; 9 - хрящові кільця бронха

Травна система починається з ротового отвору. Велике значення для захоплення їжі відіграє дзьоб, форма та розміри якого значно варіюють у різних видів, що залежить від способу живлення. Ротова порожнина переходить у стравохід. Останній у багатьох видів має розширення - воло, в якому їжа накопичується. Характерною особливістю травної системи є наявність складного шлунка з двох відділів - залозистого і м'язового. Кишечник поділяється на тонкий та товстий. Розвинені травні залози - печінка та підшлункова, протоки яких відкриваються в дванадцятипалу кишку. Інтенсивність травлення у птахів дуже висока. Наприклад, у горобців, від заковтування гусені до виведення її неперетравлених решток з екскрементами минає лише 15-20 хвилин, жуків - близько 1 години та насіння - 3...4 години.

Дихальна система характеризується розвитком повітряних мішків та подвійним диханням. Через високий рівень метаболізму, потрібний для польоту, птахи вимагають високого рівня постачання кисню. Через це розвиток ефективної дихальної системи відбувся одночасно з еволюцією польоту птахів. Велику роль у диханні відіграють повітряні мішки, які слугують як резервуар повітря, газообмін у них не відбувається. Завдяки повітряним мішкам, газообмін у легенях відбувається як під час вдиху, так і під час видиху. Через те, що свіже повітря проходить через легені в одному напрямку, у них не відбувається змішування багатого та бідного на кисень (і багатого на вуглекислий газ) повітря, як це відбувається в легенях ссавців. Легені птахів містять мільйони тонких трубочок - парабронхів, що сполучаються з дорсобронхами та вентобронхами. Повітря потрапляє до сліпозамкнених закінчень бронхів - бронхіол, оточених капілярами, де і відбувається газообмін.

Кровоносна система має два кола кровообігу, артеріальна і венозна кров не змішується, ця адаптація дозволяє ефективне постачання поживних речовин та кисню до всіх тканин тіла, забезпечуючи високий рівень активності. Серце чотирикамерне, з однією правою дугою аорти. Відрізняється високою частотою серцевого ритму, особливо у дрібних птахів, - так серце червоногорлого колібрі б'ється з частотою 1200 ударів за хвилину (або 20 ударів за секунду).

Органи виділення - тазові нирки (метанефрос), від яких відходять сечоводи, що відкриваються в клоаку. Основним продуктом азотистого обміну птахів є сечова кислота, у зв'язку з чим сечовий міхур редукується.

Репродуктивна система. Статевий апарат самців - парні сім'яник і сім'япровід. Сім'яники збільшуються у сотні разів під час шлюбного сезону, коли вони починають виробляти сперму. Статеві органи самиць - непарний лівий яєчник (правий редукується, що вважається пристосуванням до польоту) і яйцепровід. Запліднення внутрішнє, хоча більшість видів птахів не мають статевого члена.

Нервова система. Центральна нервова система складається з головного та спинного мозку. Головний мозок досить великих розмірів та є центром вищої нервової діяльності, складається з 5 відділів, характерних для інших хребетних тварин. Півкулі переднього мозку гладенькі, без звивин та порівняно з ссавцями невеликих розмірів. На відміну від останніх складаються переважно не з сірої речовини, а зі смугастих тіл. Півкулі відповідають за управління поведінкою, орієнтацію в просторі, споживання їжі, спаровування та здатність до побудови гнізд. Вища нервова діяльність здійснюється не в неокортексі, як у ссавців, а в гіперстріатумі. Проміжний мозок порівняно невеликий, середній мозок із зоровими буграми. Мозочок розташований у задній частині головного мозку, відповідає за координацію рухів. Довгастий мозок переходить у спинний мозок.

Органи чуття. Основними органами орієнтації птахів є зір та слух. Очі дуже великі за відносними та абсолютними розмірами. Повіки у птахів нерухливі, миготіння здійснюється за допомогою спеціальної перетинки ("третя повіка"), яка розміщена в передньому куті ока і рухається горизонтально. Висока гострота зору досягається за рахунок великої кількості фоторецепторів ( колбочок та паличок), яких у різних видів на 1 мм ³ сітківки припадає від 50 до 300 тис. Іншим важливим пристосуванням є подвійна акомодація (наведення ока на різкість): вона здійснюється шляхом зміни форми кришталика та його одночасним пересуванням м'язами). Поле зору кожного ока становить 150-170°, але поле бінокулярного зору (двома очима) невелике й у більшості птахів становить 20-30°. Лише у сов та деяких соколоподібних очі зсунуто до дзьоба і поле бінокулярного зору зростає. У птахів з добре розвиненим польотом ( крячки, ластівки, соколоподібні) на сітківці розташовано 2-3 чутливих плями, які є місцями найгострішого сприйняття. Це обумовлює більшу гостроту зору. Так, сокіл-сапсан може тримати здобич у полі зору на відстані 800-1000 м. Зір у всіх птахів кольоровий.

Пінгвіни (Spheniscus humboldti) під час плавання застосовують крила

Колібрі (Archilochus colubris) може зависати на одному місці, роблячи до 52 помахів крил за секунду

Для птахів характерне пересування на землі та на іншому субстрату за допомогою нижніх кінцівок (ніг) - ходьба та стрибки. Втім, лише невелика кількість нелітаючих птахів пересуваються винятково таким способом. Частина птахів здатна до плавання та пірнання. Плавання здійснюється за рахунок рухів задніх кінцівок (зазвичай, вони мають плавальну перетинку). Під час пірнання також застосовуються задні кінцівки, а у деяких видів - і крила.

Головними адаптаціями до польоту є утворення крил та пір'я. Крім того, скелет птахів досить відрізняється від решти сучасних тварин наявністю порожніх кісток, що помітно зменшує його вагу. У сучасних птахів також відсутні деякі кістки, що існували ще в археоптерикса, зокрема зник кістковий хвіст, а щелепа з зубами була замінена легким дзьобом. Також у скелеті з'явився кіль, до якого кріпляться махові м'язи крил. Пір'я літаючих птахів також відрізняється від пір'я багатьох нелітаючих наявністю мікроскопічних гачків, що утримують перо разом та надають йому необхідну для польоту міцність.

Основними типами польоту є: маховий, переривчастий (кілька помахів чергуються з вільним польотом), зависання на місці та ширяння (політ без активних витрат енергії птахом). Маховий політ складається з двох окремих типів руху: робочого ходу та зворотного ходу. Під час робочого ходу крило рухається вперед і вниз, а зворотний хід повертає крило у початкову позицію. Внутрішня частина крила перш за все створює підіймальну силу, а кисть - тягу, яка штовхає птаха вперед.

Важливим чинником, що визначає тип та характеристики польоту, є форма крила. Більшість видів птахів можна об'єднати за цією ознакою у кілька загальних типів.

Еліптичні крила - короткі та заокруглені - дозволяють птахам маневрувати в обмеженому просторі, наприклад, в умовах густої рослинності. Такі крила характерні для лісових хижаків (наприклад, яструба) та багатьох горобцеподібних.

Пташині сліди на снігу

Швидкісні крила - короткі та загострені - забезпечують високу частоту змахів. Типові для невеликих птахів та характеризуються дуже великою відносною довжиною кисті крила. Цей тип крил характерний для найшвидших птахів, таких як сапсан, серпокрильці та більшість качок.

Крила з високим відносним подовженням є дуже довгими та стрункими, зазвичай вони характеризуються низьким навантаженням на крило та використовуються для повільного польоту, майже ширяння. Характерні для боривітрів, крячків, дрімлюг та птахів, що здатні переходити на динамічне ширяння над хвилями для збереження енергії, що поширено серед морських птахів.

Крила для ширяння досить широкі та характерні для великих сухопутних птахів, таких як орли, грифи, пелікани і лелеки.

Рекордсменами за тривалістю польоту без посадки на землю є чорні серпокрильці ( Apus apus), серед яких шведські дослідники знайшли особину, що літала протягом 314 днів у 2014-2015 роках . Білочереві серпокрильці ( Tachymarptis melba) здатні безперервно літати 200 днів . Великий фрегат ( Fregata minor) здійснює двомісячні трансокеанські польоти . Сон фрегатів у польоті відбувається як в одній, так і в обох півкулях головного мозку .

Соціальна організація

Один з видів райських птахів (Paradisaea raggiana) демонструє шлюбне оперення для приваблювання самиці[38]

Птахи приступають до розмноження у віці від менше 1 року до 12 років. Найранніше статеве дозрівання відзначено у деяких тропічних видів ткачикових ( Estrildidae) у 4-5 місяців. Більшість горобцеподібних, багато куроподібних, деякі види качок та голубів починають розмножуватися у віці близько 1 року; багато соколоподібних, сов, серпокрильців, папуг - у віці 2 та 3 років; мартини - від 2 до 7 років; великі трубконосі - до 8-11 років.

Серед птахів 95% видів є моногамними. Вони утворюють пару щонайменше на один гніздовий період, а інколи - на декілька років або до смерті одного з партнерів.

У той же час, серед багатьох видів, які є моногамними, досить звичайною є копуляція з особинами інших пар. Така поведінка є типовою між домінантним самцем та самицею, яка утворила пару з субдомінантним самцем, однак може бути також у результаті примусової копуляції (у качок та інших качкових). Для самиць переваги копуляції з чужим самцем полягають в можливості отримати кращі гени для своїх нащадків та страхування проти можливого безпліддя свого партнера. Самці тих видів, у яких спостерігається копуляція самиць з іншими самцями, уважно охороняють своїх партнерок з метою забезпечення власного батьківства для пташенят, у вирощуванні яких вони беруть участь.

Інші соціальні системи серед птахів включають полігінію, поліандрію, полігамію, полігіноандрію та проміскуїтет. Полігамна система розвивається у тому разі, коли самиця спроможна виростити потомство без допомоги самця. Деякі види можуть застосовувати, залежно від обставин, більше однієї системи.

Гніздування зазвичай включає токову поведінку, яку демонструє здебільшого самець. У більшості випадків токова поведінка є досить простою та полягає у різних типах пісень. У той же час деякі види токової поведінки є досить складними. Залежно від виду, вона може включати складні рухи крилами та хвостом, танці, токові польоти або групове токування. У цілому, вибір статевого партнера здійснює самиця, хоча у птахів роду плавунець, які є поліандричними, усе навпаки: простіше забарвлений самець вибирає яскраво забарвлену самицю. Після утворення пари між партнерами може спостерігатися ритуальне годування, "цілування" дзьобами та взаємний догляд за оперенням.

Гомосексуальна поведінка була помічена у самців та самиць багатьох видів птахів, в тому числі копуляція, утворення пари та спільне виховання пташенят.

Територіальна поведінка, гніздування

Практично у всіх птахів у період розмноження добре виражена територіальність - прив'язаність до гніздової території та її захист від вторгнення особин свого, а інколи - й інших видів. Більшість птахів, що гніздиться окремими парами, мають особисту гніздову територію. Такий спосіб дозволяє популяції повніше використовувати придатні для гніздування умови, гнізда таких птахів важче знайти хижакам. У разі колоніального гніздування розмір території, що охороняється, нерідко обмежується найближчим оточенням гнізда. Колоніальність властива птахам, що живляться масовими кормами та збирають їх на деякій відстані від гніздової колонії. Особливо багато колоніальних видів серед морських птахів, що гніздяться на узбережжі ( веслоногі, трубконосі, мартинові, алькові). Колоніальність сформувалася під впливом двох факторів: нестачі зручних місць для побудови гнізда та наявність достатньої кількості кормів. Вважають, що перевагами колоніального способу гніздування є успішніший колективний захист від хижаків та ефективне використання трофічних ресурсів.

Гніздо з яйцями на кущі малини

Гніздо. Лише небагато птахів не будують гнізда, відкладаючи яйця безпосередньо на субстрат ( дрімлюгові, деякі кулики, кайри). Куроподібні, мартини, сови роблять невелике заглиблення для гнізда у землі з невеликою кількістю вистилання з рослинного матеріалу. Найдосконаліші гнізда роблять дрібні горобцеподібні. Щільне чашоподібне гніздо сплітається з сухої трави та тонких гілочок, а зсередини лоток вистилається м'якими стеблами, мохом, пір'ям та шерстю. У деяких видів гніздо являє собою щільну кулю з товстими стінками та бічним входом ( ремез звичайний, синиця довгохвоста). Сільська ластівка робить стінки гнізда з ґрунту, вистилаючи рослинним матеріалом. Дятли довбають дупло у стовбурі дерева, на дно якого без будь-якої вистилки, відкладають яйця.

Сучасні пташки роблять гнізда з використанням новітніх матеріалів, 2019

Гнізда птахи розташовують на землі, на скелястих уступах, розгалуженнях гілок дерев і кущів, заломах очерету. Рибалочки, бджолоїдки, берегові ластівки, топорики риють нори довжиною до 1-2 м. Деякі птахи ( лиска, норці, деякі крячки) влаштовують плаваючі гнізда з сухих стебел рослин та водоростей, розташовуючи їх у заростях надводної рослинності. Частина голубів, серпокрильців будують гнізда у порожнинах скель. Багато видів птахів- синантропів влаштовують гнізда у порожнинах різноманітних споруд людини.

Гніздо захищає кладку, насиджуючого птаха та пташенят від ворогів та несприятливих факторів, створює оптимальний температурний режим та вологість.

Порівняльні розміри яєць: яйце африканського страуса праворуч, куряче яйце ліворуч внизу і перепелині яйця ліворуч вгорі

Яйце. Птахи розмножуються шляхом відкладання яєць. Пташині яйця мають дуже різні розміри. Із сучасних птахів найбільше яйце в африканського страуса, воно більш ніж в 2000 разів більше за найменше яйце, що належить колібрі. Яйця страуса мають довжину в середньому 180 мм і ширину 140 мм, та важать 1,2 кг. Яйця колібрі 13 мм завдовжки та 8 мм завширшки і важать половину грама. Зовні яйце вкрите вапняковою шкаралупою, яка на 89-97% складається з , 0,5-5,0% - з CaHPO ₄ та MgHPO ₄, 2-5% органічної речовини. Тонкий та щільний поверхневий шар шкаралупи називають кутикулою, часто вона блискуча. Кутикула запобігає потраплянню мікроорганізмів усередину яйця через пори в шкаралупі. Шкаралупа забезпечує збереження форми яйця, захист зародку від механічних пошкоджень та висихання, забезпечує газообмін через тонкі звивисті канали у ній, є додатковим джерелом мінеральних солей для формування скелету зародка. Під шкаралупою розташовані дві тонкі підшкаралупові оболонки, які огортають білок. На тупому кінці яйця підшкаралупові оболонки розходяться, утворюючи повітряну камеру. Усередині яйця розташовано білок (білкова оболонка) та яйцеклітина (жовток). Жовток птахів багатий на поживні речовини, які на 85% покривають енергетичні витрати формування зародку. Білок виконує захисну функцію, за рахунок цієї оболонки забезпечується більша частина потреб зародка у воді. Сам жовток являє собою яйцеклітину, на його анімальному полюсі розташовано зародковий диск. Усередині яйця є три зародкові оболонки, що забезпечують життя та розвиток зародка: амніон, алантоїс та хоріон. У більшості видів завдяки відкладанню пігментів, що просочують шкаралупову оболонку, яйця забарвлені. Забарвлення для багатьох видів робить яйця менш помітними.

Самиця колібрі (Stellula calliope) годує пташенят

Усі оболонки яйця формуються під час його проходження яйцепроводом. Повне формування яйця в яйцепроводі триває 5-12 годин, рідко довше. Період часу між відкладанням окремих яєць неоднаковий: у більшості птахів він становить 24 години, у великих птахів - 72 години, а у деяких - до 120 годин ( ягнятник).

Кількість яєць, що відкладають птахи, варіює у різних видів. У цілому більший розмір кладки мають виводкові птахи у порівнянні з гніздовими. Одне яйце відкладають трубконосі, великі пінгвіни, більшість алькових, дрібні колібрі, великі хижаки. Більшість дрібних горобцеподібних частіше мають кладку з 4-6 яєць. У качок частіше 6-10 яєць в кладці. Найбільша кількість яєць - до 22 характерна для куроподібних ( сіра куріпка, кеклик).

Стосовно факторів, що визначають величину кладки яєць у птахів висловлено низку гіпотез. Згідно з гіпотезою Д. Лека плодючість виду обмежується здатністю батьків забезпечити їжею потомство, що вони вирощують, і тому величина кладки у гніздових птахів визначається кількістю пташенят, яку вони можуть вигодувати, а у виводкових птахів - кількістю їжі, що вживає самиця перед і під час відкладання яєць.

Очеретянка, що годує пташеня звичайної зозулі.

За фізіологічною зрілістю пташенят на час вилуплення птахів поділяють на дві групи: та . Пташенята перших вилуплюються добре опушеними, з відкритими очима та слуховими проходами; відразу або невдовзі після вилуплення вони залишають гніздо і можуть самостійно пересуватися й живитися, рухаючись за батьками. Пташенята гніздових птахів вилуплюються голими ( веслоногі, папуги, серпокрильці, дятли, горобцеподібні та інші) або слабкоопушеними (частина ракшеподібних та горобцеподібних), з закритими очима та слуховими проходами; у гнізді залишаються, поки не досягнуть майже розміру дорослих і не вкриються пір'ям; потребують регулярного обігріву та вигодовування.

Це явище характерне для деяких видів птахів, які не роблять власних гнізд, не насиджують кладку та не виводять пташенят, а підкладають яйця в гнізда інших птахів, які насиджують ці яйця та вигодовують чужих пташенят. Гніздовий паразитизм характерний для близько 80 видів птахів, що належать до 4 рядів: 40 видів зозуль, 6 видів трупіалів (Icteridae), 6 видів воскоїдових (Indicatoridae), 3 видів африканських ткачиків та чорноголової деревної качки (Heteronetta atricapilla). У звичайної зозулі період яйцекладки триває 35-45 днів, за цей час самиця з інтервалом 1-3 доби відкладає 12-20 яєць. Кожна самиця відкладає яйця певного забарвлення, але забарвлення яєць різних самиць варіює в широких межах. У межах ареалу звичайної зозулі її яйця знаходили в гніздах 300 видів птахів.

Зграя куликів, Західна Австралія

За характером сезонних переміщень птахів ділять на три основні категорії: (що постійно мешкають на відносно невеликій території), кочових (що пересуваються на порівняно великі відстані не регулярно, лише у пошуках їжі або у разі поганої погоди) і мігруючих або перелітних (що здійснюють далекі сезонні міграції). Проте цей поділ досить умовний, як через існування безперервного спектру моделей поведінки між цими категоріями, так і через те, що в межах однієї популяції поведінка птахів відрізняється, а кожен конкретний птах може змінювати її (в окремих випадках) протягом життя. Наприклад, кропив'янка на більшій частині ареалу, включаючи майже всю Європу та приполярні Командорські й Алеутські острови, живе осіло, у Канаді і на півночі США кочує на незначні відстані, а на північному заході Росії, в Скандинавії та на Далекому Сході є перелітним птахом.

Більшість міграцій відбуваються широким фронтом, проте в деяких випадках вони відбуваються вздовж вузьких смуг, так званих пролітних шляхів ( англ. flyway). Зазвичай подібні шляхи йдуть уздовж гірських хребтів або прибережної смуги, що дозволяє птахам користатися висхідними потоками повітря або запобігти подолання географічних бар'єрів, таких як великі простори відкритого моря.

Більшість птахів, що гніздяться на території України, використовують східноєвропейський пролітний шлях, облітаючи спочатку із заходу Чорне море, перелітають через Босфор, оминають Середземне море зі сходу та потрапляють на зимівлю на Близький Схід, у західну та південну Африку.

Більшість великих птахів перелітають зграями, що часто формують регулярні розташування птахів, такі як V-подібний "клин", шеренга тощо. Таке розташування допомагає птахам зменшити енергетичні витрати на переліт.

Висота польоту різна у різних видів птахів. Більшість мігруючих птахів летять на висоті від 150 до 600 м. Проте гірські гуски спостерігалися під час перельоту над вершинами Гімалаїв на висоті близько 8 тис. м. Морські птахи зазвичай летять дуже низько над морем, проте піднімаються під час прольоту над землею. Сухопутні птахи роблять навпаки.

Нерідко під час міграцій птахи долають тисячі кілометрів. Найбільшу відстань без зупинки серед усіх перелітних птахів здатні пролітати деякі популяції малого грицика, що перелітає більше 11 тис. км з арктичної тундри Алеутських островів до новозеландських районів зимування без зупинок. Перед початком перельоту жир становить 55% маси тіла птаха, що необхідно для забезпечення енергією такої довгої подорожі. Довгі міграційні перельоти з Арктичних районів до Антарктичних та у зворотному напрямку характерні для полярного крячка. Один з полярних крячків, закільцьований пташеням на островах Фарне біля східного узбережжя Великої Британії, досяг Мельбурна ( Австралія) вже через три місяці після вилуплення, здійснивши мандрівку довжиною більш ніж у 22 тис. км[джерело? ]. На значні відстані перелітають багато морських птахів. Так, сірий буревісник, що гніздиться на Фолклендських островах, мігрує на відстань близько 14 тис. км від районів гніздування до районів Північного Льодовитого океану біля Норвегії.

Будова дзьоба птахів залежить від харчової спеціалізації

Політ птахів полегшує пошук корму. Птахи добувають його у найрізноманітніших місцях: на землі, гілках дерев, з квітів, на скелях, у воді, повітрі. У пошуках їжі вони можуть долати великі відстані. Наприклад, серпокрилець чорний добуває їжу за десятки кілометрів від гнізда. Шукаючи корм, він долає протягом дня до 1000 км.

За різноманітністю кормів птахів зазвичай розділяють на три групи.

(всеїдні) живляться різноманітними рослинними і тваринними кормами. До цієї групи належить приблизно третина родин, у межах родини всеїдність більше притаманна тим видам, які більші за розміром. Наприклад, великі воронові птахи (крук, ворона сіра тощо), великі мартини.

- види що споживають однорідні корми та застосовують одноманітні способи добування їжі. Стенофагія спостерігається серед птахів порівняно рідко. До стенофагів можна віднести серпокрильців та ластівок, що живляться тільки літаючими комахами. Тільки рибою живляться пелікани, скопа та інші. Змієїд живиться майже виключно плазунами; африканський пальмовий гриф Gynohierax angolensis вживає в їжу переважно плоди декількох пальм; американський шуліка Rostrhamus sociabilis живиться лише одним видом молюсків. Нектар квітів обмеженої кількості рослин вживають деякі види колібрі, медососи, гавайські квіткарки (Drepanididae).

Більшість птахів належить до проміжної групи, вони вживають досить широкий набір кормів. Так, багато горобцеподібних живляться як різноманітними комахами, так і насінням. Рибами та різноманітними безхребетними живляться баклани, норці (Podiceps) та інші птахи; зеленими частинами рослин, ягодами, насінням та різноманітними безхребетними - куроподібні, тукани (Ramphastidae), птахи-носороги.

За складом кормів птахів поділяють на декілька екологічних груп.

- види, що живляться переважно рослинною їжею. Майже виключно листям живиться гоацин; гуси, лебеді, деякі качки, лиски живляться головним чином різноманітною прибережною та водною рослинністю. Переважно насінням живляться багато горобцеподібних - ткачикові, в'юркові, жайворонкові. Насінням, ягодами та плодами живляться багато голубів, папуг, туканів. Слід відзначити, що більшість фітофагів споживають переважно найкалорійніші частини рослин - насіння та плоди.

Зоофаги живляться переважно тваринною їжею. Майже третина родин птахів винятково або переважно, комахоїдні (ентомофаги). Багато водних та навколоводних видів живляться переважно рибою (іхтіофаги). Це гагари, веслоногі, великі чаплі, крехи, деякі рибалочки, скопа, деякі орлани тощо. Багато соколоподібних та сов належать до міофагів (живляться дрібними гризунами); яструби, соколи сапсан та підсоколик великий є переважно орнітофагами (живляться птахами). Невелика кількість птахів належить до малакофагів (живляться переважно молюсками) - це пухівка, кулик-сорока тощо. До герпетофагів (живляться земноводними та плазунами) належать птах-секретар, змієїд та деякі інші.

Способи добування кормів у птахів не дуже різноманітні. Більшість видів бере здобич дзьобом. Відповідно до харчової спеціалізації форма та розміри дзьоба міняться в широких межах. Не менш різноманітна і форма язика, який у багатьох видів допомагає не тільки у заковтуванні їжі, але також бере участь у її захопленні та утримуванні. Так, у дятлів язик дуже висувається та має гострі шипи на кінці, якими птах намацує личинку та витягує її. Соколоподібні та сови, ловлять здобич переважно лапами. Для птахів описано також використання певних "інструментів". Галапагоський в'юрок Camarhynchus pullidus, тримаючи у дзьобі голку кактуса, колупає нею у тріщинах кори, виганяючи комах назовні, а потім хапає їх дзьобом.

Високий рівень обміну речовин у птахів пов'язаний з переробкою великої кількості їжі. Великі тепловитрати у дрібних видів призводять до того, що вони потребують відносно більше їжі. Так, кількість їжі, котра споживається дрібними горобцеподібними за добу, становить 50-80% їхньої ваги. Великий яструб вагою близько 1,5 кг, потребує лише 150-200 г м'яса, проте спіймавши велику здобич може з'їсти до 800-1000 г. Здатність до голодування залежить від розмірів птаха та його фізіологічного стану. Дрібні птахи гинуть без їжі вже через 15-30 годин, голуби - за 7...9 днів, великі орли та сови можуть голодувати до місяця.

Взаємовідносини з людиною

Стосунки між людиною і птахами мають давню історію та є різноманітними за своєю природою. У більшості випадків людина використовує птахів для отримання м'яса, пір'я та пуху, а також в релігійних обрядах, для розваг та з метою комунікації ( поштові голуби). Інколи між людиною і птахами спостерігаються мутуалістичні взаємовідносини, наприклад кооперація у пошуку меду між медовказами ( Indicatoridae) та африканськими народами, наприклад, борана. В інших випадках стосунки між людиною та птахами можна розглядати як коменсалізм, наприклад, стосовно хатнього горобця, який залежить від людської діяльності. Деякі види птахів завдають значної шкоди сільському господарству та становлять загрозу для літаків. Окремі види (свійський голуб) своїм послідом завдають шкоду пам'ятникам та архітектурним спорудам. У той же час діяльність людини (відстріл, забруднення довкілля, хижацтво з боку одомашнених котів, собак тощо) у багатьох випадках є причиною загибелі для багатьох птахів.

Птахи можуть брати участь у перенесенні на великі відстані багатьох хвороб ( пташиний грип, сальмонельоз, орнітоз, кампілобактеріоз, лямбліоз та інші). Деякі з них, так звані зоонози, можуть бути небезпечними для людини.

Птахи можуть бути важливим індикатором стану довкілля, для чого застосовують різноманітні способи досліджень ( моніторинг чисельності, видового складу, успішності гніздування тощо).

Багато птахів є родоначальниками свійських птахів, від яких одержують м'ясо, яйця, пух, що призвело до розвитку цілої галузі - птахівництва. Наразі це найбільша галузь для отримання тваринного білка для людини - 2003 року у світі було вироблено 76 млн тонн м'яса та 61 млн тонн яєць. Найпоширенішими птахами у птахівництві є кури, гуси, качки, індички, мускусні качки, цесарки, фазани, перепела та інші. Серед них виведено багато різноманітних порід.

Багато видів птахів належать до мисливських, на яких здавна полюють з метою отримання м'яса, проте на сьогодні у більшості регіонів (крім слабко розвинених країн) полювання здебільшого є розвагою. Найважливішими мисливськими птахами в Європі та Північній Америці є водоплавні - різні види качок та гусей, а також кулики, голуби, фазани, перепілки. Деякі види нелітних птахів, на яких люди полювали задля отримання м'яса, було винищено ( дронт, гагарка велика та ін.) Збирання пташенят буревісників залишається популярним в Австралії та Новій Зеландії.

Іншим комерційно значущим продуктом, що отримують від птахів, є пір'я (особливо пух гусей та качок), яке використовується для виготовлення одягу. Гуано морських птахів використовується як добрива, що містить велику кількість фосфатів та сполук Нітрогену. Тихоокеанську війну інколи називають війною за гуано, оскільки однією з стратегічних цілей було отримання контролю над запасами гуано.

Багато видів птахів одомашнені з практичною метою та як хатні тварини. Яскраво забарвлені птахи ( папуги, майни) утримуються в неволі, що нерідко призводить до нелегальної торгівлі окремими видами, які перебувають під загрозою вимирання. Соколи, орли та баклани тривалий час застосовувалися, відповідно, для полювання та риболовлі. Поштові голуби, принаймні з початку нашої ери до Другої світової війни, мали важливе значення для комунікації. Наразі згадане застосування птахів частіше розглядається як хобі та розваги, а також як спорт (змагання голубів).

Мільйони людей у світі захоплюються спостереженнями за птахами ( англ. birdwatching), що є однією з формою відпочинку та туризму. Багато людей приваблюють птахів до своїх домівок, вивішуючи годівниці взимку та різноманітні штучні гнізда в період гніздування.

Роль у природних екосистемах

Деякі птахи, що живляться нектаром, є важливими запилювачами рослин. в окремих випадках птахи є єдиними запилювачами рослин. Тому у рослин та птахів-запилювачів нерідко спостерігається коеволюція. Багато видів, що живляться плодами, відіграють важливу роль у поширенні насіння. Насіння багатьох видів рослин проростає тільки у разі, якщо пройшло через травний тракт птахів.

Тривале гніздування морських птахів на одному місці приводить до концентрації посліду у вигляді гуано, що можуть збагачувати місцеві ґрунти.

Релігія, фольклор і культура

Сприйняття різних птахів нерідко відрізняється в різних культурах. Сови часто асоціюються з невдачею або смертю в частині Африки, але вважаються символом мудрості на більшій частині Європи

Понад 100 видів птахів зникло протягом історичного часу. Найдраматичнішим, скорочення видового багатства, було у підсумку антропогенної діяльності, ці втрати оцінюються в 750-1800 видів, що спостерігалося протягом колонізації людиною островів Меланезії, Полінезії та Мікронезії. Протягом останніх десятиліть багато видів птахів скорочують свою чисельність. За оцінками міжнародної організації Birdlife International та МСОП 2009 року під загрозою зникнення перебувало 1227 видів ( англ. threatened species), що становить понад 10% світової фауни птахів.

87 видів птахів включено до третього видання Червоної книги України ( 2009).

Основною причиною, яка становить загрозу для птахів, вважають втрату біотопів. Іншими загрозами є: надмірне полювання, загибель у риболовецьких знаряддях (сітках, знаряддях ярусної ловлі), забруднення довкілля, (в тому числі забруднення нафтою та використання пестицидів), конкуренція та хижацтво з боку інтродукованих видів та зміни клімату.

Заходи щодо охорони різних видів птахів є індивідуальними. Проте основними напрямками охорони птахів є: охорона місць існування, розведення в неволі, реінтродукція та переселення.

1. Brands, Sheila (14 August 2008). Systema Naturae 2000 / Classification, Class Aves. Project: The Taxonomicon.

2. ↑ * Ильичев В.Д., Карташев Н.Н., Шилов И.А. Общая орнитология. - М. : Высш. школа, 1982. - 464 с.

3. Thulborn R. A (1984). The avian relationships of Archaeopteryx, and the origin of birds. Zoological Journal of the Linnean Society. 82: 119-158.

4. Dyke, Gareth; Gardiner, Eoin (2011) The utility of fossil taxa and the evolution of modern birds: commentary and analysis. In, Dyke, Gareth and Kaiser, Gary (eds.) Living Dinosaurs: The Evolutionary History of Modern Birds. Oxford, GB, John Wiley & Sons, pp. 146-154.

5. ↑ Наумов Н. П., Карташев Н. Н. Зоология позвоночных. - М : Высш. шк, 1979. - Т. 2. - 272 с.

6. The Origin of Birds and the Evolution of Flightrld / J. Gauthier, K. Padian (eds.). - California Academy of Sciences, 1986. - 98 с. - ISBN 0-940228-14-9.

7. Jarvis, E.D. et al. (2014) Whole-genome analyses resolve early branches in the tree of life of modern birds. Science, 346(6215):1320-1331.

8. Yuri, T. та ін. (2013). Parsimony and Model-Based Analyses of Indels in Avian Nuclear Genes Reveal Congruent and Incongruent Phylogenetic Signals. Biology. 2 (1): 419-444. doi:10.3390/biology2010419.

9. Newton, Ian (2003). The Speciation and Biogeography of Birds. Amsterdam: Academic Press. с. 463. ISBN 0-12-517375-X.

10. Получены новые данные, опровергающие гипотезу о происхождении птиц от динозавров - Наука и техника - Биология - Орнитология(рос.) . Архів оригіналу за 22 березня 2013.

11. Anders Hedenström, Gabriel Norevik, Kajsa Warfvinge, Arne Andersson, Johan Bäckman, Susanne Åkesson (2016). Annual 10-Month Aerial Life Phase in the Common Swift Apus apus. Current Biology. doi:10.1016/j.cub.2016.09.014.

12. Ramin Skibba (27 жовтня 2016). Record-breaking common swifts fly for 10 months without landing. . doi:10.1038/nature.2016.20873.

13. Felix Liechti, Willem Witvliet, Roger Weber, Erich Bächler (2013). First evidence of a 200-day non-stop flight in a bird. Nature Communications. 4: 2554. PMID 24104955. doi:10.1038/ncomms3554.

14. Henri Weimerskirch, Charles Bishop, Tiphaine Jeanniard-du-Dot, Aurélien Prudor, Gottfried Sachs (2016). Frigate birds track atmospheric conditions over months-long transoceanic flights. . 353 (6294): 74-78. PMID 27365448. doi:10.1126/science.aaf4374.

15. Niels C Rattenborg, Bryson Voirin, Sebastian M. Cruz, Ryan Tisdale, Giacomo Dell'Omo, Hans-Peter Lipp, Martin Wikelski, Alexei L. Vyssotski (2016). Evidence that birds sleep in mid-flight. Nature Communications. 7: 12468. PMC 4976198. PMID 27485308. doi:10.1038/ncomms12468.

16. Gowaty, Patricia A; Buschhaus, Nancy (1998). Ultimate causation of aggressive and forced copulation in birds: Female resistance, the CODE hypothesis, and social monogamy. American Zoologist. 38 (1): 207-25. doi:10.1093/icb/38.1.207. Архів оригіналу за 19 листопада 2011.

17. Schamel, D; Tracy, Diane M.; Lank, David B.; Westneat, David F. (2004). Mate guarding, copulation strategies and paternity in the sex-role reversed, socially polyandrous red-necked phalarope Phalaropus lobatus (PDF). Behaviour Ecology and Sociobiology. 57 (2): 110-18. doi:10.1007/s00265-004-0825-2. Архів оригіналу за 28 березня 2020.

18. Bagemihl, Bruce. Biological exuberance: Animal homosexuality and natural diversity. New York: St. Martin's, 1999. - Pp. 479-655.

19. Newton, I. (2008). The Migration Ecology of Birds. Elselvier. ISBN 978-0-12-517367-4.

20. Hummel D. & Beukenberg M (1989). Aerodynamische Interferenzeffekte beim Formationsfl ug von Vogeln. J. Ornithol. 130: 15-24.

21. Dorst, J. (1963). The migration of birds. Boston: Houghton Mifflin Co. с. 476.

22. Eastwood, E. and G. C. Rider (1965). Some radar measurements of the altitude of bird flight. Br. Birds. 58.

23. Reed, KD; Meece, JK; Henkel, JS; Shukla, SK (2003). Birds, Migration and Emerging Zoonoses: West Nile Virus, Lyme Disease, Influenza A and Enteropathogens. Clinical medicine & research. 1 (1): 5-12. PMC 1069015. PMID 15931279. doi:10.3121/cmr.1.1.5.

24. Hamilton, S. (2000). How precise and accurate are data obtained using. an infra-red scope on burrow-nesting sooty shearwaters Puffinus griseus?. Marine Ornithology. 28 (1): 1-6.

25. Manzi, M; Coomes, O. T. (2002). Cormorant fishing in Southwestern China: a Traditional Fishery under Siege. (Geographical Field Note). Geographic Review. 92 (4): 597-603. JSTOR 4140937. doi:10.2307/4140937. Архів оригіналу за 29 травня 2012.

26. Clout, M; Hay, J (1989). The importance of birds as browsers, pollinators and seed dispersers in New Zealand forests. New Zealand Journal of Ecology. 12: 27-33.

27. Owlpages.com Lewis D.P. (2005). Owls in Mythology and Culture. Проглянуто 15.09.2007 (англ.).

28. Fuller E (2000). Extinct Birds (2nd ed.). Oxford University Press, Oxford, New York. ISBN 0-19-850837-9

29. Steadman D (2006). Extinction and Biogeography in Tropical Pacific Birds, University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-77142-7

30. Червона книга України. Тваринний світ / під ред. І. А. Акімова. - К. : Глобалконсалтинг, 2009. - 600 с.

31. Norris K, Pain D (eds, 2002). Conserving Bird Biodiversity: General Principles and their Application Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-78949-3

32. Butchart, S; Stattersfield, A; Collar, N (2006). How many bird extinctions have we prevented?. Oryx. 40 (3): 266-79. doi:10.1017/S0030605306000950. Архів оригіналу за 10 серпня 2011.

Вітчизняна номенклатура птахів світу / Г. В. Фесенко ; Західноукр. орнітол. т-во. - Кривий Ріг : Діонат, 2018. - 578 с. - ISBN 978-617-7553-34-1

Воїнственський М. А. Птахи. - К. : Рад. школа, 1984. - 304 с.

Червона книга України. Тваринний світ / Під ред. М.М. Щербака. - К.: Українська енциклопедія, 1994. - С. 306-370.

Фауна України. Птахи. - К, 1957-1991. - Т. 5.

Фесенко Г. В., Бокотей А. А. Птахи фауни України (польовий визначник). - К., 2002. - 416 с. - ISBN 966-7710-22-Х.

Птахи наших лісів / М.А. Воїнственський - К.: Урожай, 1993. - 173 с.

Визначник птахів УРСР / М.А. Воїнственський, О.Б. Кістяківський - К.: Радянська школа, 1962. - 371 с.

Птицы Западных областей УССР / Ф.И. Страутман. - Львов.: Изд-во Львов. ун-та, 1963.

Зоологія хребетних / С.Л. Самарський - К.: Вища школа, 1976. - С. 218-335.

Внимание: Птицы! / В.Д. Бондаренко - Львов: Вища школа, Изд-во при Львов. ун-те, 1981. - 116 с.

Пернаті друзі / Л.О. Смогоржевський. - К.: Радянська школа, 1977. - 159 с.

Цікава орнітологія / Г. Труфанов - К.: Веселка, 1983. - 151 с.

Птицы садов, парков и полей/ И. Феликс - Прага: Артия, 1980. - 183 с.

Птахи України під охороною Бернської конвенції / Г. Г. Гаврись [та ін.] ; під заг. ред. Г. Г. Гаврися ; НАН України, Ін-т зоології ім. І. І. Шмальгаузена. - К. : [б. в.], 2003. - 394 с. : іл. - (Серія видань "Каталог флори і фауни Бернської конвенції" ; вип. 4). - Бібліогр. у кінці ст. - 500 прим. - ISBN 966-02-3048-6

Handbook of the Birds of the World / J. del Hoyo et al. (ed.). - Barcelona : Lynx Edicions, 1992-2011. - Т. 1-16. (англ.)

Carolus Linnaeus. Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. - Editio decima, reformata. - Holmiae. (Laurentii Salvii), 1758. - 824 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Птахи - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Птахи́ (Aves) - клас теплокровних яйцекладних вищих хребетних тварин, які пересуваються на двох ногах, а їхні передні кінцівки перетворилися на крила. Станом на 2007 рік нараховують від 9 800 до 10 500 видів птахів. Вони населяють усі екосистеми Земної кулі від Арктики до Антарктики.