# data[].attributes.body
Тема: Підсумковий урок
1) Підведення підсумків навчання учнів за ІІ семестр та за рік.

# data[].attributes.attachment_link.description
Останній ривок. Зовсім скоро - відпочинок, літо, канікули ☀️ !!! Терпіння, витримки всім і вдалого закінчення навчального року!!!...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Записати до зошита визначення, причини та передумови промислового перевороту,а також основні технічні досягнення

Промисловий переворот (промислова технічна революція) -

Причини й передумови промислового перевороту в Англії:

НАУКОВІ ТА ТЕХНІЧНІ ДОСЯГНЕННЯ В АНГЛІЇ XVIII СТ.

Завдання 2. Опрацювати наведений нижче матеріал , та записати до зошитів визначення: просвітництво,масонство,класицизм,енциклопедисти та заповнити таблицю " Основні ідеї просвітителів 18 ст":

Завдання 2. Опрацюйте текст підручника (с.190), складіть таблицю"Риси освіченого абсолютизму"

Завдання 3. Опрацюйте матеріал підручника с.191-193 та заповніть таблицю"Реформи Марії Терезії та Йосифа ІІ"

. Опрацювати матеріал підручника с.196-197 та заповнити таблицю "Політика Катерини ІІ"

1. Опрацювати § 23 підручника.

2. складіть порівняльну таблицю "Реформи доби освіченого абсолютизму"(с.198)

10 квітня Тематичне оцінювання
"Османська імперія. Держави Східної Європи в XVII - XVIIIст."

1701-1714 рр. - війна за іспанську спадщину,

1700-1721 рр. - Північна війна,

1740-1748 рр. - війна за австрійську спадщину,

1756-1763 рр. - Семилітня війна,

1772, 1793, 1795 рр. - поділи Речі Посполитої,

1768-1774, 1788-1791 рр. - російсько-турецькі війни,

1783 р. - приєднання Криму.

Завдання 2. Заповніть у зошиті таблицю "Цілі провіднихдержав Європи у міжнародних відносинах XVIII ст."(за зразком)

Завдання 4. Виконати вправу https://learningapps.org/display?v=p6e0gqxmn20

3) Опрацювати презентацію

ВЛАДА

Тест буде доступним до 22 травня !!! по часові виконання не обмежений.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Карачінська Вікторія

# data[].attributes.attachment_link.title
Всесвітня історія

# data[].attributes.attachment_link.description
Записати до зошита визначення, причини та передумови промислового перевороту,а також основні технічні досягнення Промисловий переворот (промислова технічна революція) - Причини й передумови промислового перевороту в Англії: НАУКОВІ ТА ТЕХНІЧНІ ДОСЯГНЕННЯ В АНГЛІЇ XVIII СТ. Завдання 2. Опрацювати наведений нижче матеріал , та записати до зошитів визначення: просвітництво,масонство,класицизм,енциклопедисти та заповнити таблицю " Основні ідеї просвітителів 18 ст": Завдання 2.

# data[].attributes.body
https://learningapps.org/1252853

# data[].attributes.body
https://learningapps.org/1463965

# data[].attributes.body
https://learningapps.org/1995993

# data[].attributes.body
https://learningapps.org/7898949

# data[].attributes.body
Хімія. 27.05.
Підсумкова контрольна робота.
1) виконати контрольну роботу, записавши завдання у зошит та відповідь до нього повністю ( є два варіанти - виконуєте один на вибір);
2) віртуальні вправи на повторення ( скріншоти виконаних вправ прислати мені).

# data[].attributes.body
https://learningapps.org/view1851748

# data[].attributes.body
https://learningapps.org/view3074461

# data[].attributes.body
https://learningapps.org/1596474

# data[].attributes.body
https://vseosvita.ua/test/kontrolna-robota-z-biolohii-8-klas-ii-semestr-50180.html

# data[].attributes.body
Біологія. 28.05.
Підсумкова контрольна робота.
1) виконати контрольну роботу, записавши завдання та повністю відповідь до них;
2) віртуальні вправи на повторення ( скрін виконаних вправ прислати мені).

# data[].attributes.body
https://learningapps.org/1741407

# data[].attributes.body
https://learningapps.org/watch?v=pty66qr6218

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=zBw8vMvRS_E&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
Біологія. 26.05.
Постембріональний розвиток людини.
1) &64; &65; відео;
2) виконати письмово роботу по темі(нижче фото) , записавши завдання та повністю правильну відповідь;
3) виконати віртуальні вправи ( їх 2) на повторення за посиланням ( скріншоти виконаних вправ прислати мені).

# data[].attributes.body
Тема: Повторення граматики. Модальні дієслова
1) Переглянути навчальне відео:
https://www.youtube.com/watch?v=FMGxeChtYLc&list=PLD6t6ckHsruY_i7_rZhKcRBmXDdawiqUM&index=11

# data[].attributes.body
Хімія. 25.05.
Узагальнення знань з теми
" Основні класи неорганічних сполук".
1) &36;37;
2) друков. зошит - ст.98-99- виконати узагальнення, переписавши завдання ( їх 6) у дистанційний зошит і відповідно дати повну відповідь на кожне завдання!

# data[].attributes.body
Хімія. 20.05.(урок за 11.05.).
Навчальні проекти (на вибір).
1) хімічний склад і використання мінералів;
2) сполуки основних класів у будівництві й побуті;
3) вирощування кристалів солей;
4) вплив хімічних сполук на довкілля і здоров'я людини;
5) використання оксидів, кислот, основ і середніх солей у господарстві та побуті.
Оформити проект у вигляді повідомлення у зошиті.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=KqWIJJCAEAw&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
Хімія. 20.05.
Генетичні зв'язки між класами неорганічних сполук.
1)&35;. відео;
2) ст.130- завдання 1;2;3(всі письмово).

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=JqpJj-R1zII&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=kj4FeTE1vXo&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
Біологія. 21.05.
Будова та функції репродуктивної системи. Статеві клітини. Запліднення.
1) &62; &63; відео 1;2; фото; запишіть визначення- репродуктивна система; статеві клітини; гаметогенез;
2) заповніть таблицю у зошиті- ст.278-- самост.робота з табл.(нижче фото);
3) завдання на повторення- ст.270- тест-розподілення ( записати повністю тільки таблички з відповідями!).

# data[].attributes.body
Тема: Повторення
1) Переглянути цікаві факти про англійську мову: https://www.youtube.com/playlist?list=PLkg1348dt04yLWi00GICjdvOpCYSwK5k5

# data[].attributes.headline
Тема. Диалог. Воспроизведение и составление диалогов

# data[].attributes.subject
Тема. Диалог. Воспроизведение и составление диалогов

# data[].attributes.body
(Діалог. Відтворення та складання діалогів)
Выполнить упражнения 597, 598,600,

# data[].attributes.headline
Тема. Аудирование. Восприятие на слух текстов, содержащих аргументацию в подтверждение различных  точек зрения

# data[].attributes.subject
Тема. Аудирование. Восприятие на слух текстов, содержащих аргументацию в подтверждение различных  точек зрения

# data[].attributes.body
(Аудіювання. Сприйняття на слух текстів, що містять аргументацію для доказу різних точок зору)
Выполнить упражнения 591, 592, 594

# data[].attributes.body
Тема: Повторення. Інтернет
1) Переглянути відео: https://www.youtube.com/watch?v=_hruTXJaLpg

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=jFJkTOEf-0M&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=6tg80a4vvIQ&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=vSWzjuAwT7I&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=sO6i3nMwuiw&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
Біологія. 19.05.
Імунна регуляція. Імунітет.
1) &59;60;61; відео 1;2;3;4;
2) дайте письмову відповідь на питання:
1- що таке імунна система та імунітет?;
2- імунологія-це...;
3- хто з учених є засновниками імунології?;
4- перелічіть центральні органи, які відносяться до імунної системи;
5- які дві форми імунітету розрізняють? У полягає їх суть?;
3) ст.260- самост.робота з ілюстрацією ( заповнити таблицю в зошиті).

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=X1fYlEmor8Y&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
Хімія. 18.05.
Практична робота " Розв'язування експериментальних задач".
1) робота з відео;
2) запишіть тему, мету практичної роботи, а також обладнання та реактиви ( згідно відео);
3) уважно переглядаючи відео, оформлюєте виконання практ. роботи, тобто хід роботи:
1- записуєте повністю завдання ( їх 2);
2- обов'язково результати, тобто спостереження;
3- після другого завдання є інструкція,яку ви маєте повністю виконати у зошиті;
4- після виконання ходу роботи, записуєте висновок ( що ви дізналися, у чому переконалися...).

# data[].attributes.body
Тема: Контроль письма

1) Написати невелику статтю в газету на будь-яку тему(Fashion, Sport, Health problem, Internet, Hobby, etс.). Під час написання використовувати поради на ст. 237, стаття має містити не менше п’ятнадцяти речень.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=TXeDQS4z24c&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=YpfTmMMJuTI&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=SqZ5XZwoUyo&feature=youtu.be

# data[].attributes.headline
Біологія. 14.05.
Залози внутрішньої секреції. Порушення роботи ендокринної системи.
1) &56;57(повт.) ; відео 1;2; фото;
2) дайте письмову відповідь на питання:
1- ендокринологія- це...;
2- гормони- це...;
3- якими властивостями визначається дія гормонів? (ст.247);
4- що означають терміни : гіперфункція та гіпофункція?(запишіть- є на відео 1);
5- запишіть класифікацію гормонів за біологічними функціями ( фото);
6- коли виникають такі хвороби: базедова хвороба, кретинізм, мікседема, зоб, вітиліго, акромегалія, гігантизм, карликовість, цукровий діабет ( письмово поясніть).

# data[].attributes.subject
Біологія. 14.05.
Залози внутрішньої секреції. Порушення роботи ендокринної системи.
1) &56;57(повт.) ; відео 1;2; фото;
2) дайте письмову відповідь на питання:
1- ендокринологія- це...;
2- гормони- це...;
3- якими властивостями визначається дія гормонів? (ст.247);
4- що означають терміни : гіперфункція та гіпофункція?(запишіть- є на відео 1);
5- запишіть класифікацію гормонів за біологічними функціями ( фото);
6- коли виникають такі хвороби: базедова хвороба, кретинізм, мікседема, зоб, вітиліго, акромегалія, гігантизм, карликовість, цукровий діабет ( письмово поясніть).

# data[].attributes.body
Тема: Контроль читання
1) Ст. 223, 234, 235 – прочитати текст;
2) Письмово в зошиті виконати наступні завдання:
- Дати повні відповіді на питання:
1) What was women’s job many years ago?
2) Did all women agree with the story in a Pittsburg newspaper?
3) What was the name of well-written letter?
4) Does Nellie want to write about flowers and dress?
5) How many days did Nellie’s trip around the world last?
- Вказати True/False:
1) It wasn’t usual to use the minds of the women in America.
2) Most Nellie’s stories were about the poor people.
3) It was easy to find job in the newspaper for women in the 19 century.
4) Nellie’s trip around the world  was eighty days long.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=QzQMcZdrdz0&feature=youtu.be

# data[].attributes.headline
Хімія. 13.05.
Загальні способи добування оксидів, кислот, основ, середніх солей.
1) &33; відео 1,2,3,4 ;
2) випишіть способи добування кожного з класів неорганічних сполук;
3) в кінці відео 4(солі) є пояснення: як робити ланцюжок перетворень та задача. Запишіть ланцюг, який пояснює вчителька та розв'яжіть наступний самостійно (б), а також зробіть задачу ( вона пояснює,як її виконати).

# data[].attributes.subject
Хімія. 13.05.
Загальні способи добування оксидів, кислот, основ, середніх солей.
1) &33; відео 1,2,3,4 ;
2) випишіть способи добування кожного з класів неорганічних сполук;
3) в кінці відео 4(солі) є пояснення: як робити ланцюжок перетворень та задача. Запишіть ланцюг, який пояснює вчителька та розв'яжіть наступний самостійно (б), а також зробіть задачу ( вона пояснює,як її виконати).

# data[].attributes.headline
Біологія. 12.05.
Регуляція функцій організму. Ендокринна система.
1) &55;56;57; уважно розгляньте мал.112 на ст.245; відео 1;2;
2) складіть схему" Залози організму"( нижче фото);
3) письмово поясніть, чим залози зовнішньої секреції відрізняються від залоз внутрішньої секреції? Наведіть приклади і тих, і інших;
4) опишіть гіпофіз: де розміщений, на які частки поділяється, які гормони утворює кожна з них?( перегляньте відео, там є пояснення).

# data[].attributes.subject
Біологія. 12.05.
Регуляція функцій організму. Ендокринна система.
1) &55;56;57; уважно розгляньте мал.112 на ст.245; відео 1;2;
2) складіть схему" Залози організму"( нижче фото);
3) письмово поясніть, чим залози зовнішньої секреції відрізняються від залоз внутрішньої секреції? Наведіть приклади і тих, і інших;
4) опишіть гіпофіз: де розміщений, на які частки поділяється, які гормони утворює кожна з них?( перегляньте відео, там є пояснення).

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=sjSAo6DHo60&feature=youtu.be

# data[].attributes.headline
Хімія. 06.05.
Практична робота "Дослідження властивостей основних класів неорганічних сполук".
1) запишіть тему, мету, обладнання, реактиви, які називає вчителька на відео;
2) опишіть хід роботи: тобто, згідно того, що пояснюється на відео, записуєте порядок всіх хімічних рівнянь реакцій з коефіцієнтами і обов'язково вказуєте ознаки даних реакцій, тобто спостереження;
3) висновок- після виконання практичної роботи;
4) в кінці відео є ланцюг перетворення ( по бажанню- хто хоче оцінку достатнього чи високого рівня).

# data[].attributes.subject
Хімія. 06.05.
Практична робота "Дослідження властивостей основних класів неорганічних сполук".
1) запишіть тему, мету, обладнання, реактиви, які називає вчителька на відео;
2) опишіть хід роботи: тобто, згідно того, що пояснюється на відео, записуєте порядок всіх хімічних рівнянь реакцій з коефіцієнтами і обов'язково вказуєте ознаки даних реакцій, тобто спостереження;
3) висновок- після виконання практичної роботи;
4) в кінці відео є ланцюг перетворення ( по бажанню- хто хоче оцінку достатнього чи високого рівня).

# data[].attributes.body
Узагальнення

# data[].attributes.body
Практичне заняття: Складання історичного портрету історичної постаті.
Завдання: скласти історичний портрет Петра Конашевича - Сагайдачного та Івани Сулими.

# data[].attributes.body
Практичне заняття: Складання історичного портрету історичної постаті.
Як скласти історичний портрет?

1. Як відбувалося становлення особистості історичного діяча?

1.1. Де і коли він народився?

1.2. Де і в яких умовах жив, зростав, виховувався?

1.3. Як формувалися його погляди?

2. Особисті якості й риси характеру.

2.1. Як особисті якості діяча впливали на його діяльність?

2.2. Які з його особистих якостей вам подобаються, а які ні?

3. Діяльність історичного діяча.

3.1. Схарактеризуйте основні справи його життя.

3.2. Які успіхи й невдачі були в його справах?

3.3. Які верстви населення підтримували його діяльність, а які ні, і чому?

3.4. Хто був його друзями, а хто ворогами, і чому?

3.5. Якими були наслідки його діяльності: а) для сучасників; б) для нащадків.

3.6. За що людство пам'ятає цю людину?

4. Яке ваше особисте ставлення до історичного діяча?

4.1. Які почуття викликає у вас його діяльність?

4.2. Як ви ставитеся до засобів і методів його діяльності? Обґрунтуйте свою позицію.
Завдання: скласти історичний портрет Самійла Кішки та Івана Підкови.

# data[].attributes.body
Один із керівників селянсько-козацьких повстань в Україні в 30-х роках 17 століття Дмитро Гуня народився, ймовірно, на Київщині, у козацькій родині. Подробиць його біографії нам відомо небагато. Кілька років поспіль він очолював походи запорожців проти Туреччини і Криму. У 1637 році приєднався до повстанців і скоро був обраний полковником війська гетьмана Бута, як прозвати Павла Павлюка.

Шостого грудня того ж року козаки зазнати поразки під Кумейками. Гетьман потрапив у полон, і тоді запорожці згуртуватися навколо енергійного й швидкого розумом Гуні. Під його проводом козаки захопили польську артилерію і змогли прорватися на Січ, де в січні 1638 року старшина проголосила відчайдушного ватажка кошовим отаманом. Гуня виправдав довіру товариства, вщент розбивши каральний загін, який польський уряд надіслав знищити Січ, після чого взяв участь у селянсько-козацькому повстанні під проводом Карпа Скидана та Якова Острянина.

Гуня домовився про допомогу з боку донських козаків і кримського хана, після чого вирушив у черговий похід, узяв під свій контроль русло Дніпра від Кременчука до Трипілля, узяв участь у битві під Лубнами.

Коли Острянина почати переслідувати невдачі, частина козаків вирішила, що повстання провалилося, і відступила на Слобідську Україну. Але ще 20 тисяч козаків забажати продовжувати боротьбу; вони обрали своїм гетьманом Дмитра Гуню і в гирлі Сули, на місці впадіння до неї річки Старець, розкинули свій табір. Від червня і до кінця липня 1638 року козаки тримали оборону проти польських військ. У таборі не вистачало харчів і фуражу, тож Гуня нарешті був змушений запропонувати ворогові укласти перемир’я. Але поляки на цю пропозицію не пристати.

Наприкінці липня до оточеного табору пробилася чимала група козаків, але на загальному становищі війська Гуні це не позначилося. Частина старшини вирішила розпочати переговори про здачу. Гуня розумів, що в таборі знайдуться зрадники, які забажають купити життя ціною його власної голови. Тому, зібравши невеличкий загін перевірених вояків, проти ночі на 28 липня 1638 року знаменитий ватажок прорвав кільце оточення і відійшов на Запорожжя.
Останнє, що відомо нам про життя Дмитра Гуні, – це те, що в 1640 році він очолював спільний похід донських і запорозьких козаків проти Туреччини. Що сталося з ним потім – невідомо.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Козацька звитяга

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацька звитяга. Випуск №18. Історія. Іван Сулима.

# data[].attributes.body
Тема: Козацькі ватажки Іван Сулима, Дмитро Гуня, Яків Остряниця

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Іван Сулима - один з тих легендарних ватажків, слава і безсмертя яких стають славою і безсмертям нації" - таку характеристику дав Сулимі академік Богдан Сушинський. Слава гетьмана Сулими є вічною славою національного флоту України.
Життя Івана Сулими надзвичайно схоже на детективний чи пригодницький роман, не осмислений і не висвітлений у повній мірі нами і досі. Воно - чудовий приклад вірного служіння своєму народові для молодого покоління українців і у першу чергу для захисників Вітчизни.

Народився майбутній флотоводець і гетьман у родині українського шляхтича на Чернігівщині.
Із молодих літ здобув добру освіту, хоча де чи у кого навчався - невідомо. Був достатньо енергійною, привабливою та фізично розвиненою людиною.
На Чернігівщині знаходиться село Сулимівка, яке Михайло Грушевський вважає рідним селом гетьмана і подає в „Ілюстрованій історії України" фотографію церкви з цього села, збудованої на кошти їхнього знаменитого земляка.
Коли народився Сулима - звісток не лишилось, як і невідомо, коли він вперше з'явився на Січі.
Загалом особа Сулими була оповита легендами ще за його життя. Його біографія дуже схожа на біографію знаменитого Самійла Кішки. Тож і сучасники, і деякі дослідники, пишучи про Сулиму, називали його то Іваном, то Самійлом, то Солеником.
У свої перші морські походи Іван Сулима ходив з Самійлом Кішкою ще достатньо молодим козаком, проходив у нього морську школу. Особливо вабило його море, морські походи.
Досить швидко талановитий козак вибився в чільні старшини, став на один рівень мало не з Петром Сагайдачним. Як би склалася козацька доля Сулими далі, можна лише гадати, бо в одному з походів у бою з турецькою ескадрою, десь близько 1605 року, у чайку Сулими вцілили турецькі гармати. Звичайно, молодий і здоровий козак, опинившись з побратимами у воді, топитися так запросто не збирався. Але нічого вдіяти проти турків вони не змогли. Турецькі моряки повитягали козаків з води і тут же прикували до весел своєї військової галери.
Неволя галерного бранця продовжувалася для Сулими довгих 15 років. Перед його очима постійно стояв приклад визволення з 26-річної неволі-каторги Самійла Кішки, тож Сулима духу не втрачав і затявся вирватися на волю при першому зручному випадку.

Такий випадок трапився йому лише через 15 років. В той час турецький флот воював з Венецією, тож Сулима з галерою був на війні. За однією з найпоширеніших версій, Іванові Сулимі якимось дивом вдалося звіль¬нитися з кайданів та звільнити від пут своїх побратимів по неволі. Звільнившись посеред ночі, колишнім бранцям вдалося захопити бойову галеру разом з її екіпажем в 300 чоловік яничар. Сулима, прикувавши яничар до весел, наказав гребти до берегів Італії. Умі¬ло уникнувши бою як з турецькими, так і з італійськими кораблями, Сулима пришвартувався в Римі.
У „вічному місті" обідраний, напівголий екіпаж Сулими справив надзвичайне враження, а коли досі не бачені моряки невідомо якого флоту вишикували на пристані ще й 300 відбірних яничарів, закутих у кайдани, то й зовсім викликали сенсацію. Подивитися на це видовище збіглося мало не все місто.
Чутка про надзвичайну подію дійшла і до Папи Римського Павла V Боргеза, який побажав особисто подивитися на відважного командира незвичайної галери, що Божою ласкою вирвалася з бусурманської неволі.
Натой час Папа Римський був головною постаттю в Європі з організації опору османській експансії. Тож Папа Павло V прийняв Івана Сулиму дуже привітно й щиро і під кінець аудієнції за видатні заслуги в боротьбі з турецькою агресією нагородив Сулиму золотою медаллю зі своїм портретом. А ще дав грошей на повернення козаків в Україну.
Польський хроніст Ольбрахт Радивил, який особисто знав Сулиму, залишив цікаві архівні дані про численні походи „в Азію" Сулими і свідчить, що ті 300 турецьких бранців, подарованих Папі в Римі, були захоплені Сулимою в морському бою з турецьким флотом в Середземному морі. Це здається більш вірогідною версією, бо важко припустити, щоб невільники в морі змогли звільнитися за наявності на галері 300 озброєних яничар. Ця подія мала відбутися до 1620 року, бо Папа Павло V помер 18 січня 1621 року, а звільнення Сулими з полону мало б відбутися ще раніше.

Як би там не було, але ця подія має бути записана в історію українського флоту як перша звитяжна перемога козацького флоту в Середземному морі. Враховуючи, що турецькому флоту доводилося вести боротьбу не лише з козаками в Чорному морі, а й з італійцями та французами в Середземному морі, то зі значною вірогідністю можна припустити прорив козацької ескадри з Чорного моря в Середземне. Влаштовували ж в Босфорі паради своїх ескадр гетьмани Сагайдачний і Голуб, і султан нічого не міг проти них вдіяти!
Повернувся в Україну Сулима з європейською славою, яку вимушені були визнавати і при королівському дворі в Польші. Окрім Сулими, ніхто з полководців Речі Посполитої не удостоювався найвищої в Європі папської золотої медалі, навіть коронний гетьман.
Прибувши на Січ, Іван Сулима організовує численні морські походи в Чорне море. Восени 1628 року, після загибелі гетьмана Чорного, Сулима обирається гетьманом реєстрових козаків. Гетьманував недовго, всього близько року, бо в травні наступного 1629 року виступає вже як управитель маєтку коронного гетьмана С. Жолкевського в Переяславі.
Та ця сторінка у біографії Сулими тривала теж не більше року. За турецькими джерелами, в травні 1630 року Сулима спустошив Чорноморське узбережжя біля Ізмаїла, Кілії, Мідії, Варни і Сазополя. Назустріч ескадрі Сулими, яка складалася з 300 чайок, вийшов сам візир Оттоманської Порти Кенан-баша. За цими джерелами, біля острова Монастир (Зміїний) відбулася битва двох флотилій. За турецькими даними, козаки в битві втратили бранцями 150 чоловік, яких з великим тріумфом було перевезено до Стамбула. Про втрати турецькі ці джерела не розповідають, але по цифрах видно, що втрати козацькі були незначні і битву візир не виграв.
Того ж року, певно, перед походом, Іван Сулима обирається гетьманом низового (нереєстрового) козацтва і стає по суті морським гетьманом України. Походи козацького флоту на море проходять по кілька разів на рік. Наприклад, львівський літопис свідчить, що 1635 року „козаки п'ять разів ходили на море". Турки скаржилися польському королю, що „запорозькі розбійники" дійшли до Босфору і зла багато там поробили: потопили галери, забрали гармати.

Як доказ того, що запорожці насправді були в поході, турки приводять факт, що їхньою здобиччю стали дві чайки, яких штормові хвилі викинули на турецький берег.
У 1632 році гетьман Сулима провів свій знаменитий похід в Азовське море, де взяв штурмом турецьку фортецю Азов в гирлі Дону. Нікому з українських флотоводців до нього не вдавалося взяти Азова. Спроба пробитися до Азова гетьмана Скалозуба закінчилася поразкою і його загибеллю. Іван Сулима подолав усі перешкоди і провів успішну атаку цієї далекої від Січі турецької фортеці. Українські козаки знищили порт і всі портові споруди, а турецький гарнізон загнали до фортеці. Сулима добре знав, що місто Азов для Порти було головним портом, який забезпечував турецьку столицю в першу чергу продовольством.
Тож, вивівши його з дії, Сулима завдав відчутного удару Стамбулу. Звісно, що бойовий рейд козацького флоту в Азовське море і штурм Азова надзвичайно вразили правителів Стамбула, Варшави і Москви. Всім стало ясно, що Січ висунула нового неординарного полководця, який не поступиться інтересами свого народу.
Розлючений падінням Азова султан, допускаючи, що Сулима на зворотному шляху ще добре пошарпає Крим, послав в Очаків могутню ескадру із 20 важких галер. Але це козацького флотоводця не спинило. Нічною атакою Сулима прорвав виставлену турками оборону, потопивши п'ять галер а з десяток вивів з ладу. Причому в ході цього бою козаки втратили лише три чайки з трофеями.
Султан знову почав погрожувати Польщі великою війною і вимагав покарати учасників походу. Польща, налякана погрозами османів, а більше всього зростанням сили козацтва, вирішила відрізати запорожцям шляхи в Україну. Для цього, за планом французького інженера Гійо де Боплана, інтенсивно почали будувати фортецю Кодак на Дніпрі. Кодак розглядався шляхтою як південний неприступний форпост Речі Посполитої.
Гетьман Сулима з козаками розглядав Кодак інакше - як зловісне гніздо польського режиму, що перетнуло зв'язок Січі з Черкащиною і Київщиною.
У липні 1635 року будівництво Кодака було завершене. Десь у цей час з чергового морського походу повернувся і гетьман Сулима. Беручи до уваги, що поляки завершували переговори зі шведами і у скорому часі польське військо на чолі з лютим козацьким ворогом коронним гетьманом С. Конецпольським мало повернутися в Україну, Сулима вирішив знищити польську твердиню.

Нічною атакою запорожців з Дніпра і зі степу польська фортеця була взята козаками. Комендант Кодака, французький полковник Маріон, був розстріляний, польський гарнізон, за львівським літописом, „вибитий до ноги", а стіни фортеці розкидані й розкопані.
Руйнуванням Кодака Сулима не зупинився. Знищення польської фортеці населенням Черкащини було розцінене як початок повстання проти польського гніту. Об'¬єднавши запорожців з повстанськими загонами, Сулима повів усіх на Чигирин, а після на - Черкаси, слідом здобув сильно укріплений поляками Корсунь. Козацьке військо зростало щодня, а події набирали вигляду всенародного повстання.
Наляканий подіями в Україні, польський король Владислав нашвидкуруч замирився зі шведами і кинувся з'ясовувати ситуацію на своїх південних кордонах. У ролі „інспектора" в Україну з військом вступив коронний гетьман Конецпольський, з яким йшли і полковники реєстрових козаків Ілляш Караїмович та Іван Барабаш. Останніх Іван Сулима знав особисто і не чекав зради від колишніх побратимів.
Підкуплені поляками Барабаш і Караїмович запросили до свого табору гетьмана, де заарештували і передали його С. Конецпольському. Коронний гетьман, обіцяючи зберегти Сулимі життя, відіслав його в кайданах до Варшави. Зважаючи на папську золоту медаль, король деякий час вагався стратити Сулиму. Та його смерті вимагав турецький посол, і король таки віддав безстрашного флотоводця України в руки ката, що потім виставлялося поль¬ським урядом виявом їх щирої дружби до Стамбула.
12 грудня 1635 року гетьман Іван Сулима після лютих мук був четвертований. Частини його тіла для остраху іншим були розвішені на міських мурах польської столиці. Багато людей у Варшаві, читаємо у О. Радивила, жаліли Сулиму, що він, перемігши стільки разів лютого християнського ворога, турка, і навіть не діставши ніякої рани в битвах з ним, мусив простягати шию кату.

Героїчна смерть Івана Сулими стала завершальним актом його сповненого героїчних подвигів легендарного життя. Страту свого любимого вождя козаки не простять полякам уже ніколи.
Іван Сулима став вічною легендою українського флоту. І віриться, що у скорому часі бороздитиме води Чорного моря бойовий корабель, красень-фрегат, з гордою назвою „Гетьман Іван Сулима" на борту.
Мирослав МАМЧАК

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Сулима:легенда боротьби

# data[].attributes.attachment_link.description
„Іван Сулима - один з тих легендарних ватажків, слава і безсмертя яких стають славою і безсмертям нації" - таку характеристику дав Сулимі академік Богдан Сушинський. Слава гетьмана Сулими є вічною славою національного флоту України. Життя Івана Сулими надзвичайно схоже на детективний чи пригодницький роман, не осмислений і не висвітлений у повній мірі нами і досі.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Козацька звитяга

# data[].attributes.attachment_link.title
Козацька звитяга. Випуск  №7. Історія. Тарасова ніч.

# data[].attributes.body
Тема: Тарас Трясило

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Нашу історичну пам'ять так старанно стирали, що дати народження та загибелi знаменитого Тараса Федоровича на прiзвисько Трясило залишаються невiдомими. Є відомості, що кірімлі (кримський татарин) Гасан Тарас під час московської кампанії 1618 р. прийняв хрещення та ім'я Тарас Федорович.

uahistory.com
Першi згадки про нього з'явилися в 1620 роцi, коли вiн уже обiймав посаду корсунського полковника i в цьому званнi очолював козацькi загони у час кримських походiв. Він швидко завоював авторитет козацтва, про що повідомляв Папський нунцій 1620 року: "5000 козаків прийшли з Чорного моря, перейшовши кордон Угорщини, і вступили на службу до імператора на чолі з відомим капітаном Гасаном Тарасом". За його ініціативи в козацьких військах зёявилася козацька кавалерія, що разом із пішими військами почала відігравати важливу роль. Змінилася навіть офіційна назва війська Трясила, яке звалося "козацька кавалерія і інфантерія".

У 1629 р. пiсля загибелi гетьмана Михайла Дорошенка Тарас Трясило став гетьманом нереєстрового козацтва i почав активно протидiяти реєстровому гетьману Григорiю Чорному, який прагнув установити дружнi стосунки з польським урядом.

В березні 1630 року Тарас Федорович Трясило став на чолі десятитисячної козацької армiї проти уряду Речі Посполитої.

Полки нереєстрового гетьмана захопили Чигиринщину, Киïвщину, Полтавщину. Свого особистого суперника гетьмана Чорного Трясило наказав стратити.

4 квітня 1630 р. в Корсуні повстанці Тараса Федоровича (Трясила) розгромили місцевий польсько-шляхетський гарнізон.

Пiсля трьох тижнiв битв козаків з армiєю коронного гетьмана С. Конецпольського поляки зазнали вiдчутних втрат. Коли коронний гетьман вирушив з табору, Трясило зібрав своє військо в єдиний кулак і вдарив.

Козаки здолали вал, увірвалися в табір, зчепилися в рукопашну з жовнірами та ледь не змусили їх до здачі.

Але в той самий час до табору повернулися Лащ з Конецпольським і битва спалахнула з новою силою.

Бійка спинилася тільки через дощ, який не дав змоги застосовувати рушниці, гаківниці та гармати. По шести годинах безперервного бою піднятися у рукопашну були вже нездатні обидві сторони.

Після дощу поляки вчинили бенкет після бою. Вони були переконані, що козацький табір теж пиячив. Але козаки не поринули в сон, вони чекали допоки в польському таборі не переп'ються геть усі. І аж тоді пішли на штурм. Нічна атака - вищий пілотаж битви холодною зброєю. У темряві козаки дали бій відомому всій Європі противнику; досягли головної мети - поляки зазнали скажених втрат.
"Лягло сонце за горою,
Зірки засіяли,
А козаки, як та хмара,
Ляхів обступали.
Як став місяць серед неба,
Ревнула гармата;
Прокинулись ляшки-панки -
Нікуди втікати!
Прокинулись ляшки-панки,
Та й не повставали:
Зійшло сонце - ляшки-панки
Покотом лежали." Т.Г. Шевченко - Тарасова ніч
​

Отак 25 травня 1630 р. поблизу Переяслава відбулася знаменита "Тарасова ніч", коли повстанці Тараса Федоровича Трясила розгромили польське військо.

Про подальшу війну вже не йшлося й близько. Виснажений польський полководець запропонував повстанському ватажку укласти мирну угоду, що й було зроблено 29 травня 1630 року в Переяславі.

Незадоволений угодою, Федорович з частиною козакiв, якi подiляли його погляди, відійшов на Запорізьку Січ, де робив спроби підняти нове повстання. Незабаром Тараса Трясила було скинуто з гетьманства. Був найманцем у Тридцятилітній війні (військо Габсбурзької Імперії), московсько-польській війні 1632-1634, що велась за Чернігово-Сіверську і Смоленську землі.

На козацькій раді в Каневі взимку 1634-1635 рр. Федорович закликав до повстання проти шляхетської Польщі. Потім із невеликою частиною козаків пішов за Дон. У 1635 р. вів переговори з московським урядом про переселення 700 козаків на Слобідську Україну. Навесні 1636 р. після повернення із Дону Федорович їздив до Москви з проханням про перехід частини українського козацтва на службу до Московської держави. Але його пропозицію було відхилено, бо московський уряд не бажав загострювати відносини з шляхетською Польщею після невдалої московсько-польської війни 1632-1634 рр.

В козацьких літописах говориться, що Федорович помер через дев'ять років після повстання, отже 1639 р.

Не стало козака, але славу йому співали сліпі бандуристи. У час козацької романтики (1841) Тарас Шевченко оспівав перемогу козацької зброї у поемі "Тарасова ніч". І от уже продовження - перша публікація вірша П.Чубинського "Ще не вмерла Україна" у львівському журналі "Мета", 1863, № 4, с.271-272:
Наливайко, Залізняк і Тарас Трясило
З домовини кличуть нас на святеє діло.
І згадаймо славну смерть лицарства-козацтва,
Щоб не втратить марно свойого юнацтва.
Юний Володька Сосюра написав про Тараса Трясила роман, за яким у 1926 р. було поставлено фільм "Тарас Трясило" Петра Чардиніна. Головну роль отамана виконав Бучма Амвросій Максиміліанович. Сестра Тараса - Наталя Ужвій. У масовці брали участь - 19 тисяч козаків.

У Союзі стрічку було знищено, але у Франції її знайшов Любомир Госейко 1999 р.

У 1972 р. вийшов роман Василя Шевчука "Побратими, або Пригоди двох запорожців на суходолі, в морі та під водою".

Якщо ви помітили помилку чи неточність, виділіть фрагмент тексту та натисніть Ctrl+Enter.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Трясило

# data[].attributes.attachment_link.description
Нашу історичну пам'ять так старанно стирали, що дати народження та загибелi знаменитого Тараса Федоровича на прiзвисько Трясило залишаються невiдомими. Є відомості, що кірімлі (кримський татарин) Гасан Тарас під час московської кампанії 1618 р. прийняв хрещення та ім'я Тарас Федорович.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=0sbfpmGvG8M&feature=youtu.be

# data[].attributes.body
https://naurok.com.ua/test/ponyattya-pro-vischu-nervovu-diyalnist-umovni-ta-bezumovni-refleksi-264092.html

# data[].attributes.body
Біологія. 07.05.
Мова. Мислення. Навчання та пам'ять.
1) &51-54;
2) виконайте письмово тестування ( 13 питань) ; випишіть завдання і правильну, на вашу думку, відповідь.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фотографії старого Львова

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Було колись - в Україні // ревіли гармати; Було колись - запорожці // вміли панувати" - писав колись Тарас Шевченко про часи, які він ставив собі за завдання героїзувати. І мабуть вони таки дійсно були героїчними, ті часи, адже де ще в нашій історії ми маємо сторінки, коли скубання потужної Османської імперії чи "гуляння" Московією було нашими досягненням? І гроші тут зовсім ні до чого - один героїзм та ідея. Ну хіба лише зовсім трішки гроші)). Хоча не про це зараз мова. І хоч козацтво й асоціюється з різними сучасними регіонами України, а до Львова не особливо мало відношення, але і вихідні з Львівщини також ходили по турецьких водах і застрягали в московських болотах. Одним із них був виходець із села Кульчиці, Самбірського району, Петро Сагайдачний, який уславився як один із найбільш героїчних полководців в українській історії.
Перша історія. Походження та діяльність Петра Конашевича є спростуванням стереотипу, що Львівщина не має відношення до козацтва. Сагайдачний, який народився в селі Кульчиці, сучасного Самбірського району, став не лише кошовим отаманом Запорозької Січі, але й одним із найбільш видатних та уславлених полководців в історії України. Його гостру шаблю, міцну руку та світлий розум відчули на собі як потужна Османська імперія, так і Московія, яка саме розправляла у той час крила. Очевидно, якби в нас побутувало не християнське, а давньомонгольське уявлення про рай, у Сагайдачного після смерті було би дуже багато прислуги.

Друга історія. Складно до кінця говорити, коли саме народився Сагайдачний. Історики називають різні версії, але найбільш імовірним виглядає, що близько 1582 року. Більш певно можна стверджувати, що його родина була шляхетського походження і православною за конфесійною приналежністю. Мабуть саме звідти виходить схильність до меценатства та підтримки православних братств і храмів, властива Петру Сагайдачному в дорослому віці. Освіту Сагайдачний здобував у школі Львівського братства (імовірно), а потім в Острозькій школі, яка на той час була однією із найкращих за рівнем викладання на наших теренах. Що говорити, коли одним з учителів Сагайдачного міг бути Кирило Лукаріс, що пізніше стане Александрійським та Константинопольським патріархом.

Третя історія. Мало хто знає, але до початку своєї успішної військової карєри, Петро Сагайдачний займався журналістикою і підробляв репетиторством. Звичайно ж, у тогочасному значенні цих слів. Стосовно першого, то Сагайдачний написав працю "Пояснення про унію", у якій виступив на захист православ'я. Твір був досить високо оцінений його сучасниками, але на цьому перо Сагайдачного затупилось. Далі було кілька років учителювання у Києві і, можливо, Львові. Але і до цього душа Сагайдачного не лежала і він подався на Січ по пригоди.

Четверта історія. На Січі до Петра Конашевича причепилась кличка Сагайдачний. Причина - вдала, влучна і швидка стрільба з лука. Невідомо, чи міг він пускати стрілу на 500 кроків як інші козаки, але відомо, що серед козаків він був не єдиним з подібною кличкою, хоч і найбільш відомим з Сагайдачних. Вже в перші роки перебування на Січі, Сагайдачний з'їздив на екскурсію до Молдавії та Естонії. Екскурсія мала не зовсім мирний характер, але вже тоді Петро Конашевич почав робити собі ім'я на Січі.

П'ята історія. Похід козаків на чолі з Сагайдачним на Варну у 1606 році та її взяття так розізлили султана Османської імперії, що він наказав перегородити Дніпро залізними ланцюгами біля острова Тавані. Це, правда, не зовсім подіяло і вже у 1607 козаки спалили Очаків і Перекоп. Після невеличкої перерви, у 1614 році козаки захопили Трапезунд і взяли в облогу Синоп. У 1615 році 80 козацьких чайок побували в самому серці дракона - підійщли до Константинополя і вщент спалили гавані разом з флотом, який там перебував. Послану їм навздогін флотилію, козаки розбили в битві біля острова Зміїного. У 1616 році запорожці завдали нового удару могутньому ворогу і взяли Кафу - найбільший невільничий ринок Кримського ханства, яка рахувалась неприступною. Мабуть саме така ситуація вимусила італійського мандрівника Пєтро делла Валле написати у 1618 році, що "Турки не мають на Чорному морі жодного місця, яке б не взяли і не сплюндрували козаки".

Шоста історія. У 1618 році Сагайдачний з козаками мали честь воювати проти Московії. Ціною питання був трон для королевича Владислава. Дорогою до Москви козаки успішно взяли кілька міст, наробивши вже цим шуму. Поблизу Тушино, козацькі війська злилися з армією Владислава, яка ліниво, але гонорово чекала їх підходу. Внаслідок одного з рейдів армії Сагайдачного, влада Московії попросила про мирні переговори. Таким чином, Річ Посполита збагатилась 29 містами одним з яких був Чернігів.

Сьома історія. Після заснування Київського (Богоявленського) братства, Сагайдачний з усім Військом Запорозьким вступив до нього. Разом з тим, гетьман був одним із ініціаторів відновлення Київської митрополії. Зрештою, у жовтні 1620 року патріарх Теофан ІІІ, за наполяганням Петра Конашевича, висвятив Йова (Борецького) на митрополита Київського і Галицького. По тому козаки Сагайдачного забезпечували пересування патріарха до його наступного місця призначення, тобто до молдавського кордону. Пізніше Єрусалимський патріарх Теофан ІІІ згадував, що відновлення православної ієрархії було би неможливим без Сагайдачного, а його дії взагалі можна назвати рівними апостольським.

Восьма історія. Під Хотином, під час турецько-польської війни, Сагайдачний та козаки стали величезною кісткою в горлі турецького султана Османа ІІ. Вони нібито так розізлили його своєю непоступливістю і непіддатливістю, що той поклявся не їсти, допоки не знищить їх. Добре, що султан може дозволити собі не дотримуватись слова - інакше йому довелося б померти з голоду, бо козаків розбити так і не вдалось. Після успішних дій польської армії, серед яких нічні рейди Сагайдачного, а також після серії невдалих наступів турецької армії, почались переговори про укладення миру. Між країнами було відновлено дипломатичні відносини. В ширшому контексті ця подія символізувала стримування османського просування вглиб Європи. Якщо вірити деяким вірменським хроністам того часу, "тільки завдяки Богу і козакам" османи не здобули того разу перемоги.

Дев'ята історія. З війни Сагайдачний привіз до Києва серйозне поранення. Доглядали його особисті лікарі короля Сигізмунда ІІІ Вази. Отаман дистанціювався від політики, але не покинув її остаточно. Більше уваги почав звертати на меценатство. Зокрема, 15 тисяч червоних золотих відправив Львівській братській школі. Його заповіт переадресовував більшість майна Сагайдачного на освітні та релігійні цілі. Зокрема, Київському братству та Львівській братській школі.

Десята історія. Сагайдачний помер 1622 року від рани, якої зазнав у Хотинській битві. Був похований у Богоявленському соборі Київського Братського монастиря, але згодом відомості про його могилу було втрачено. По сьогодні існує багато сумнівів з приводу точного місця перебування його тіла.

Ще кусок історії. Героїчні подвиги Сагайдачного відображено у серії народних та художніх творів. Хто не знає пісні "Ой на горі та женці жнуть", де вільний та свободолюбивий Сагайдачний тютюн і люльку цінує більше за жінку? Варті уваги також "Вірші на жалісний погреб шляхетного рицаря Петра Конашевича-Сагайдачного" Касіяна Саковича та ряд інших творів. Вже за незалежної України було знято фільм про Сагайдачного. Також на його честь названо безліч вулиць та закладів.

Щось, що можна вважати висновком. Петро Конашевич Сагайдачний - справжній лицар по духу і крові. Його таланти і навики врятували не лише Річ Посполитку від Османської навали, але й цілу Європу. Його меценатська діяльність стала наріжним каменем для самостердження православся у Речі і відстоювання ним своїх позицій. Одним словом, непересічна персона в історії військового мистецтва та культури України, Речі Посполитої та Європи.

Щось, чого висновком вважати не можна. Мабуть сьогодні нам взагалі не складає проблем оцінювати діяльність героїчного гетьмана у морально-етичних та ціннісних категоріях нашого часу. Особливо, якщо враховувати, що те, чим він і запорозьке військо займались в Криму десь чимось нагадує в нашій свідомості те, чим татари займались у нас. Хоча нічого дивного - в один час жили, а тому і з одного корита їли. Головне, аби колесо історії крутилось, а все інше - тлінне.
Євген ГУЛЮК
Використані джерела:

1. Гетьман Петро Кононович Конашевич-Сагайдачний [Електронний ресурс]. Режим доступу: http://www.litopys.com.ua/encyclopedia/vidatn-storichn-postat-kultura-osv-ta-arkh-tektura/getman-petro-kononovich-konashevich-sagaydachniy-/

2. Пиріг П. Петро Конашевич - Сагайдачний: історичні нариси життя та діяльності // Сіверянський літопис. Всеукраїнський науковий журнал, 2012. - С. 18 - 35 [Електронний ресурс]. Режим доступу: http://www.siver-litopis.cn.ua/arh/2012/2012_n01_02.pdf

3. Сас П. Конашевич-Сагайдачний Петро Кононович / Енциклопедія історії України. - Т. 5, 2008 [Електронний ресурс]. Режим доступу: http://history.org.ua/?termin=Konashevich_Sagaidachny

# data[].attributes.attachment_link.title
Десять з половиною історій про Сагайдачного, або "урус-шайтан" з с. Кульчиці * Фотографії старого Львова

# data[].attributes.attachment_link.description
"Було колись - в Україні // ревіли гармати; Було колись - запорожці // вміли панувати" - писав колись Тарас Шевченко про часи, які він ставив собі за завдання героїзувати. І мабуть вони таки дійсно були героїчними, ті часи, адже де ще в нашій історії ми маємо сторінки, коли скубання потужної Османської імперії чи "гуляння" Московією було нашими досягненням?

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=S0JGpQWRImk&feature=youtu.be

# data[].attributes.headline
Біологія. 05.05.
Умовні та безумовні рефлекси. Інстинкти.
1) &49;50; відео;
2) запишіть, які рефлекси називають безумовними, а які умовними. Наведіть приклади.

# data[].attributes.subject
Біологія. 05.05.
Умовні та безумовні рефлекси. Інстинкти.
1) &49;50; відео;
2) запишіть, які рефлекси називають безумовними, а які умовними. Наведіть приклади.

# data[].attributes.body
Тема: Петро Конашевич - Сагайдачний.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тарас Каляндрук

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьман Петро Сагайдачний

# data[].attributes.attachment_link.title
Повстання Северина Наливайка | Пишемо історію

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Григорій Лобода - козацький гетьман (1593-1596 рр. з перервами).

Козацький гетьман (1593-1596 рр. з перервами).

Ім'я гетьмана Григорія Лободи відоме широкому загалу лише завдяки розголосові, якого набуло повстання під проводом Северина Наливайка. Одначе зірка цього козацького полководця спалахнула значно раніше і без жодної залежності від повстання. Року народження звитяжця дослідникам визначити так і не пощастило, але відомо, що походив він з Київщини. Про заможність його свідчив той факт, що на Київщині йому належало село Сошники. Командувати запорізьким козацтвом йому припало в найскладніші, найтрагічніші часи, між двома повстаннями, двома народними війнами. Навесні 1583 року, коли загинув К. Косинський і зазнало розгрому його повстання, Г. Лобода вже був кошовим отаманом. Уцілілі повстанці, повернувшись на Січ, поплакалися перед ним з приводу лиха, що спіткало їх під Черкасами, і разом із залогою Січі обрали своїм гетьманом. З чого міг починати за такої ситуації козацький обранець своє гетьманування? Звичайно ж, із помсти. Згуртувавши воїнство, Лобода повів його на Черкаси. Для коронного гетьмана Михайла Вишневецького це виявилось несподіванкою. Князь щиро вважав, що коли повстання придушено, Косинського вбито, то й запорізькі козаки повинні втихомиритися й займатися своїми звичними справами та розвагами - тобто скубти татар і не давати спокою турецьким гарнізонам. Та найстрашнішим для князя М. Вишневецького було те, що, справивши учту з нагоди перемоги, він розпустив польське військо та загони ополченців. А для того, щоб знову зібрати їх, потрібен був час, якого... не було. До честі гетьмана Лободи, слід сказати, що він не прагнув крові. Тим більше, що Вишневецькі були українськими князями, і саме з їхнього роду походив засновник Січі. Він залюбки розпочав переговори з князем як із головнокомандувачем польських військ. І йшлося між ними не про кривди, що їх заподіяв Вишневецький козакам під час повстання Косинського, бо й козаки теж не святі: Вишневецький сам чимало зазнав від них. А про речі значно важливіші для існування козацтва. Річ у тім, що дедалі більше настроюючись проти козацтва, поляки почали вдаватися до правових та економічних санкцій. Зокрема, рішенням уряду козакам було заборонено потикатись до прикордонних старосте, тобто будь-якого козака, який там показався, могли заарештувати. Водночас селянам, ремісникам і торгівцям категорично заборонялося продавати козакам порох, олово, зброю та спорядження. Логіка була простою: відокремити, відмежувати козацтво від народу, завдяки якому воно, власне, й існувало; розірвати будь-які зв'язки між Січчю і рештою України.

Тож гетьман Лобода, як мудрий політик і дипломат, передусім домігся від князя Вишневецького, щоб той, від імені уряду - заручившись його згодою, ясна річ, - підписав угоду, згідно з якою всі ці заборони скасовувались. Вже тільки за це козацтво мало бути вдячним своєму ватажкові. Одначе підпису коронного гетьмана Польщі січовим лицарям здалося замало. Ціла козацька флотилія вирушила до Києва і, знову ж таки під загрозою штурму та руйнацій, гетьман примусив князя Острозького сплатити їм значний викуп і підписати документ про те, що він не заважатиме своїм селянам спілкуватися з козаками, а козакам - з'являтися на його землях. Звичайно, гетьман Лобода вдавася при цьому до демонстрації сили, та все ж багато важив і його дипломатичний хист. Бо що означає хоча б угода, підписана разом з головнокомандувачем польських військ М. Вишневецьким? Це офіційне визнання козацтва, його легалізація. Правове підґрунтя для нормалізації взаємин Січі і державних органів влади; Січі і жителів прикордонних староств. Одне слово, Григорій Лобода дипломатичним шляхом, не проливши великої крові, домігся того, чого інший гетьман мусив би добувати шаблями і руйнаціями. Забезпечивши собі таким чином відносно спокійні тили, гетьман повернувся на Січ і взявся до справ міжнародних. Щоправда, Туреччина і Крим у цей час перебували в стані війни з Німеччиною, і на них могла вплинути тільки дипломатія шаблі і пістоля. Що ж, гетьман Лобода був майстром і такого впливу. Козацька розвідка доповіла йому, що турки перекидають значні військові сили до Молдови. І роблять вони це кораблями, що заходять у Дністровський лиман та пливуть Дністром повз Білгород (нині - Білгород-Дністровський Одеської області). Лиман і місто досить далеко від Січі, тож туркам і на думку не спадало, що козаки, які після придушення повстання Косинського та ворожнечі їх з польським урядом здавалися вже не такими войовничими, як раніше, наважаться іти туди походом. Але саме на несподіванку й важив мужній гетьман. Він особисто повів флотилію козацьких чайок до Білгорода. Пропустивши в місто турецькі кораблі з поповненням, козаки темної ночі зайшли в лиман і напали на турецький гарнізон. Про те, якими запеклими були бої в місті, свідчить той факт, що турки втратили близько 2 тисяч солдатів-яничар і близько 8 тисяч жителів-мусульман, які теж чинили збройний опір козакам. Про цілковиту перемогу козаків говорить і те, що вони завантажили на свої кораблі й вивезли на Січ усі гармати, які тільки трапились у Білгороді, та силу-силенну інших трофеїв. А декому в Україні й досі невтямки: існував на Чорному морі український флот, діяв він тут проти ворогів, чи не існував і не діяв? Участь Г. Лободи у повстанні Наливайка - окрема сторінка біографії гетьмана. Про Наливайка написано багато. Він - улюбленець і фольклору, і літераторів. Не кажучи вже про істориків. Отож і дії Лободи оцінюються в їхніх творах та дослідженнях, виходячи з точки зору та позицій ватажка повстанського руху. Проте настав час оцінити це повстання, дивлячись на нього з позиції гетьмана козаків-запорожців, воїна і дипломата Григорія Лободи.

Цілком очевидно, що з самого початку він не був прихильником повстання Наливайка і не схвалював його. Досвідчений полководець, він не міг не бачити, що воно як слід не підготовлене. Що для нього не визріла ситуація. Що нічого, окрім великої крові та ослаблення й України, і Польщі, від нього сподіватись не можна. Тим паче, що вождем повстання став Наливайко, який іще вчора брав активну участь у придушенні такого самого повстання під проводом Криштофа Косинського. Співучасником повстання на першому його етапі Лобода став тільки тому, що йому сподобався план, з яким виступив Микола Язловецький, снятивський староста, якого король настановив старшим реєстрового козацтва і головою комісії для замирення козацтва після повстання Косинського. Рішення Язловецького було мудрим: скористатися з того, що основні сили татар перебувають далеко від Криму - в Молдавії та Угорщині, і піти великим походом на ханство. Саме з цією ідеєю він звернувся до Лободи, який одразу ж підтримав його, і до Наливайка, який у принципі був не проти, але вже тоді націлював свої зусилля на боротьбу з польськими панами та особисто - проти роду Калиновських. Бо ж один з представників цього роду намагався заволодіти землею Северинового батька і в сутичці так побив батька, що той помер. Що ж до Язловецького, то цей чоловік не тільки не поскупував власних грошей, а й узяв позику під цей похід, сподіваючись повернути її коштом здобичі та трофеїв. Саме виходячи з цього плану "кримської війни" Лобода пішов зі своїм козацтвом на Брацлавщину, на з'єднання з Наливайком. Одначе посли імператора Рудольфа П зуміли переконати Наливайка, що йому краще діяти не в Криму, а в Молдові, де теж можна бити татар і турків. Таке рішення Наливайка розчарувало Лободу і він повернувся зі своїми козаками на Січ. А М. Язловецький, який, готуючи похід на Крим, вліз у страшенні борги, захворів і помер. Отже, у свій перший похід до Молдови Наливайко вирушив без Лободи. Проте діяти в таких походах без запорожців було важко. Тому, повернувшись в Україну, майбутній вождь повстанців передусім помирився з гетьманом, і в другий похід, що стався у вересні 1594 року, вони вирушили з'єднаними силами. Але деталь: гетьманом цього об'єднаного війська було обрано Лободу. Що не дуже сподобалось Наливайкові. І вже тоді між ними почалися тертя, підсилені згодом тим, що Лобода не підтримував ідеї повстання проти польської шляхти, яке, по суті, призводило до громадянської війни, а націлений був на боротьбу із зовнішнім ворогом. Цей похід також виявився вдалим. Він знову підтвердив талант Лободи як полководця європейської слави, зміцнив його авторитет не тільки серед козаків, а й у Європі. Чого самі ми з вами досі не усвідомили і не оцінили. Основні події цього походу нам уже відомі з історії про Наливайка. Під командуванням Г. Лободи козаки зруйнували молдавсько-турецьку фортецю Цецору. Господар Молдови Арон намагався зупинити їх під містом Сучавою, проте Лобода розгромив його війська, а недобитків змусив до втечі у Валахію. Й, нарешті, козаки захопили столицю Молдови Ясси, зруйнували її та з великою здобиччю повернулися в Україну. Після чого Наливайко обрав собі за резиденцію Брацлав, а Лобода - Бар. Як вони поводяться тепер? Наливайко, за висловом Д. Яворницького, "проголосив себе ворогом шляхти й почав збирати з навколишнього дворянства "стації" тобто своєрідні податки на утримання війська, що їх призначав сам Наливайко, - Б.С.). А Лобода й далі готується до боротьби із зовнішнім ворогом. Він націлений на новий похід у Валахію та Молдову. В листі до князя Острозького, в якого ще недавно служив Наливайко, гетьман веде мову саме про "закордонні" інтереси козаків, і запевняє, що маєткам князя ніхто шкоди не завдасть. Але гетьман - посада виборна, а значна частина козаків уже підтримує ідею Наливайка. Одні з тих міркувань, що треба бити польських панів та захищати віру, другі - з тих, що не варто ходити по здобич у Молдову та інші чужі землі, якщо її можна здобути тут, в Україні, по великопанських маєтках. Та ось у серпні 1595 року до Дністра підійшла татарська орда, що поверталася з походу в Угорщину. Король, коронний гетьман Ян Замойський, що командував польськими військами, та й сам козацький гетьман Григорій Лобода розуміли: мирно через Україну татари не перейдуть. Пограбують і випалять, ще й тисячі люду поженуть у полон. Ось чому, коли Замойський від імені короля звернувся по допомогу до Лободи, той негайно відгукнувся. Проте пішла за ним тільки частина козаків. Інша, націлена на боротьбу проти поляків і панів, відмовилася. Осторонь походу став і Наливайко, якого поляки демонстративно не запросили, бо для них Лобода був офіційним гетьманом козацтва, а Наливайко - розбійником. Одначе й ті козаки, що пішли за Лободою, одразу захопилися спустошенням околиць сучасних Бендер, а не війною проти татар. І Замойський поставив перед Лободою вимогу вивести їх з Молдови та повернути в Україну. Лобода так і зробив. А за осідок собі обрав Овруч на Поліссі. Стосунки між ним і Наливайком не покращилися. Сучасники пояснювали це передусім владністю та честолюбством С. Наливайка, який бачив себе гетьманом і не бажав слухати команд Лободи. Крім того, почувався ображеним, що поляки вели переговори тільки з Лободою, а його ігнорували.

Зима застала військо Лободи в північних районах Київського воєводства, на кордоні з Білорусією. Сам Лобода був настроєний мирно, але військо є військо: коли воно не воює, то починає морально розкладатися. До того ж, його треба утримувати, давати йому постій. Все це й примусило козаків зайнятися збиранням податків на Київщині, а самого гетьмана - ще й спорядити великий загін на чолі з Матвієм Саулою, наказним отаманом, до Білорусії. Але не з політичних інтересів. Наші дослідники справді забувають, що дії отаманів і гетьманів козацьких частенько мотивувалися не потребами політики, а тим, що їхня армія була суто професійною і жила з війни. Щоб зрозуміти це, варто порівняти витяги з двох листів, що їх наводить Яворницький, але з різного приводу і без аналізу. Ось як виправдовував свій похід в Угорщину С. Наливайко в листі до короля Польщі Сигізмунда III: "Не маючи вдома заняття, а марно жити не звикши, ми за листом до нас християнського цісаря, подались у цісарську землю, де не за гроші, а з власного бажання лицарського прослужили немало".", А ось як виправдовував напади на поміщицькі маєтки та похід у Білорусію гетьман Лобода в листі до польського головнокомандувача Я. Замойського: "..Якщо ми прийшли в цей край, то причина цього для кожного за нас очевидна: у цей зимовий час негоди (листа писано в січні 1596 року - Б.С.), коли ти нікуди не вимагаєш нас на допомогу, Бог знає куди нам піти; тому покірно й принижено просимо, будь ласкавий, не борони нам хліба-солі". Отак: якщо армії не давати змоги здобувати провіант на чужій землі, вона починає шукати його на власній. Тими ж самими способами. З цього й почався похід - кривавий, руйнівний - до Білорусії. До речі, в цьому листі Лобода різко й категорично висловив своє ставлення до Наливайка: "Щодо того свавільного чоловіка Наливайка, котрий, майже зовсім забувши страх Божий і занедбавши все на світі, зібрав на свій розсуд людей свавільних і чинив великі збитки короні польській, то ми про нього ніколи не знали і знати не бажаємо". Ясна річ, цей пасаж проти Наливайка можна, маючи таке бажання, витлумачити, як дипломатичний хід. Проте подальша поведінка Лободи показує, що він і справді всіляко намагавсь утриматися від участі в повстанні, націлюючи козацтво на зовнішніх ворогів. Але одразу ж постає питання: кого вважати зовнішнім ворогом, а кого внутрішнім? Опинившись у скрутному становищі на річці Сині Води, загнаний військами Жолкевського у степи, де ні укріпитися, ні прохарчуватися, Наливайко знову звертається до Лободи: допоможи! С. Жолкевський, командуючий польськими військами, знає про ці зносини і теж надсилає листа Лободі: бери своїх козаків і вертайся на Січ, не май діла з такою непорядною людиною, як Наливайко! І все ж доля звела їх - Наливайка і Лободу - разом. Перед остаточним з'єднанням з повстанцями козаки обрали гетьманом Саулу. Можна не сумніватися, що вони зробили це, знаючи, що Наливайко не терпітиме команд Лободи, а Лобода не витримає на посаді командувача Наливайка. Тож Саула, який уже здобув авторитет під час білоруського походу, виявився вдалою альтернативою обом гонористим ватажкам. Та коли в битві під Білою Церквою Саулі одірвало руку, козаки все ж обрали за гетьмана Лободу, а не Наливайка. І, зрештою, це знову призвело до конфлікту між ватажками. Хоча дехто з козаків виправдовував необрання тим, що й Наливайка теж було поранено (нехай і легко) в тій-таки битві в урочищі Гострий Камінь під Білою Церквою. Ми могли б не зупинятися так докладно на цих стосунках, але, не знаючи їх, важко зрозуміти, що діялося потім, коли поляки оточили повстанське військо в таборі на річці Солониці. Табір було укріплено досить надійно: високий вал, вози в 5-6 рядів, тридцять гармат. З одного боку табір захищало непрохідне болото. Після двох тижнів голодного стояння в таборі, Лобода зрозумів, що битви їм не виграти. Кінчалися набої для рушниць і гармат. Не було води, нічим було годувати коней. У таборі перебувало кілька тисяч біженців. Усе це змушувало Лободу вдаватись до переговорів з польським командуванням про перемир'я. Згадаймо, як успішно здобував він дипломатичні перемоги під час переговорів з коронним гетьманом М. Вишневецьким і князем Острозьким, що діяли від імені польського уряду. Та ці ж таки переговори давали підстави Наливайкові і його прихильникам підозрювати гетьмана в зраді.

Кілька днів тривали бурхливі дебати між запорожцями та реєстровиками. Під час однієї із сутичок (наприкінці травня 1596 р.) "наливайківці" вбили гетьмана Григорія Лободу, сподіваючись, що гетьманом оберуть Наливайка. Але й цього разу низові козаки відмовили Наливайкові в довірі й обрали чергового альтернативного гетьмана - Стефана Кремпського. На жаль, життя своє гетьман Григорій Лобода закінчив безславно. Але це аж ніяк не повинно принижувати його заслуг перед козацтвом, перед Україною. І я рішуче проти того, щоб цей талановитий полководець і надалі залишався в нашій історичній та художній літературі лише як антипод Наливайкові, як зрадник повстанців, як "угодовець", що за будь-яку ціну шукав миру з поляками,

В 1593 році відбулася битва під П`яткою - битва між повстанськими військами українських селян і козаків під проводом Криштофа Косинського проти польських каральних військ, посланих на придушення повстання під головуванням К. Острозького біля містечка П'ятка, поблизу Чуднова в ході повстання під проводом Криштофа Косинського.
Серед полковників, які тоді підтримали Косинського і були з ним у П'ятці був і Григорій Лобода - майбутній Гетьман, зі своїм полком.

# data[].attributes.attachment_link.title
Лобода Григорій

# data[].attributes.attachment_link.description
Козацький гетьман (1593-1596 рр. з перервами). Ім'я гетьмана Григорія Лободи відоме широкому загалу лише завдяки розголосові, якого набуло повстання під проводом Северина Наливайка. Одначе зірка цього козацького полководця спалахнула значно раніше і без жодної залежності від повстання. Року народження звитяжця дослідникам визначити так і не пощастило, але відомо, що походив він з Київщини.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Істориками встановлено, що 5 жовтня 1594 р. в Україні спалахнуло народне повстання під проводом Северина Наливайка. Кількома місяцями раніше разом із побратимом Григорієм Лободою вони водили козаків у похід на волоські землі (Молдавія). За оцінками польських істориків, чисельність війська сягнула 12 тисяч. Край було спустошено, а столицю румунської Молдови, Ясси - спалено. Що нам відомо про цього українського велетня? Спробуємо скласти факти.
* * *

Коли точно народився Павло-Семерій Кравченко-Наливайко - й досі невідомо.

У 1558 році? Чи то був уже початок 1560-х років?

Що там дата, навіть ім'я українського гетьмана у різних джерелах варіюється у широкому діапазоні - Павло, Шимон, Семен, Северин, Семерин, Семерій.

Місце народження також залишається невизначеним. За одними переказами, український лицар походив із родини ремісника, яка мешкала в містечку Гусятині на Західному Поділлі, на Тернопільщині у родині дрібних бояр; там батько, начебто, мав садибу з невеликою ділянкою та займався кушнірством.

Інші історики місцем народження називають Кам'янець-Подільський, стверджуючи: голова сім'ї трудився чинбарем (кушніром), а ті ремісники, як пам'ятаєте, працюють зі шкірою. Друга версія частіше вживається науковцями, котрі викладають біографію отамана.

Першою великою драмою для хлопця стала нагла смерть тата. Із власної праці трудовими мозолями звичайний ремісник перетворився на заможного міщанина. Проте польський магнат Мартин Калиновський, бажаючи за рахунок боярських земель округлити свій маєток, відібрав батькову землю. А за опір "бідного пахолка" (читай: українського боярина) панській сваволі слуги шляхтича закатували на смерть.

Не маючи ні коштів, ні зброї, ні військових сил стати на захист соціальної справедливості, Северин Наливайко проковтнув гіркі ліки й навіть судитися з паном не став. У пошуках кращої долі молодший син, котрий здобув початкову освіту, із матір'ю перебрався до стародавнього та славетного міста Острога.

* * *

Стоячи на півдні Рівненщини, те містечко мало славу культурної столиці України. Там вчився, а згодом - і викладав, старший брат, священник Дем'ян Наливайко, котрий був настільки освіченою людиною, що згодом став духівником покровителя православної віри, старости Володимирського та маршалка Волинської землі (1550-1608) князя Василя-Костянтина Острозького (1526-1608). Окрім іншого, Дем'ян Наливайко також правив служби у придворній церкві князя і вважався особистим радником правителя в освітянських і релігійних питаннях.

Мушу підкреслити, що в Острозькій академії, відкритій 1576 р., лекції читали видатні науковці: батько вченого і мислителя Мелетія Смотрицького, один із видавців "Острозької Біблії" Герасим Смотрицький (?-1594), майбутній православний митрополит Київський, Галицький і всієї Руси Йов (Іван) Борецький (1560-1631), Никифор Парасхес Кантакузен (1537-1599), Кирило Лукаріс (1572-1637), Дем'ян Наливайко та інші.

Згодом у стінах Острозької бурси навчалися майбутній білоруський поет-панегірист і перекладач Андрій Римша (1550-1595), вчений і письменник Мелетій Смотрицький (1577-1633), Петро Сагайдачний (1582-1622) та інші. Орав ниву просвіти в Острозі й знаний друкар Іван Федоров (1530-1583), який саме тут видав книги "Апостол", "Буквар", "Новий завіт з Псалтирем", "Острозьку Біблію". Як бачите, тодішня Україна тяжіла до мови освіти, а місцевому селянству, міщанству та козацтву шляхта нав'язувала мову сили.

* * *

В Острозі, під пильним оком старшого брата Северин продовжив навчання. Утім, якщо Дем'ян Наливайко цікавився філософією, релігією та богослов'ям, то Наливайко-молодший більше тяжів до військової справи, історії козаччини. Ґрунтовне знання вгортає серце глибоким сумом та величними задумами. Що воїн, що книжник у ті часи мали стояти на сторожі простого українського люду - від утисків духовних, від знущань фізичних.

Ось чому український історик, дослідник доби козаччини, доктор історичних наук, професор Володимир Голобуцький (1903-1993) у монографії "Запорозьке козацтво" (1957) зазначав:

- Важкий гніт, якого зазнавав український народ, сповнював Северина Наливайка ненавистю до поневолювачів. Сильне враження справило на нього повстання 1591-1593 рр. Наливайко був свідком поразки козаків під П'яткою і бачив криваву розправу панів із мирним населенням... Маючи в своїх лавах не лише видатних вояків, а й умілих політиків (Григорій Лобода, Северин Наливайко - О.Р.), Запорозька Січ заявляла себе вільною державою і вступала в рівноправні відносини навіть з такою знаною країною, як Ґабсбурґська імперія (Австрійська монархія - О.Р.).

Аби творити українську історію, на жаль, за всіх часів слід було нюхати порох.

Ще за юності на практиці опановував таку військову справу, як "козакування", що навесні та влітку передбачало на Поділлі та Брацлавщині спеціальні військові виправи проти кримських татар та степові й річкові промисли у так званому Дикому полі. Козакували переважно в літню пору року: відбивали набіги татарських орд, ходили у походи проти кримчаків, палили фортеці бусурманські, літали чайками Чорним море, визволяли невільників.

Зимовий час такі козаки використовували для відпочинку і ведення домашнього господарства. Не одного разу юнак бував на Січі, вивчився віртуозно вправлятися з особистою зброєю, ділив із побратимами солону козацьку кашу, переймався турботами простого люду та "з молодих літ при багатьох козацьких гетьманах промишляв". Але це загартовувало, збагачувало досвідом, вчило тримати слово.

Як зауважує у розвідці "Северин Наливайко" доктор історичних наук, професор Сергій Леп'явко:

- У численних великих і дрібних походах, козацьких сторожах і засідках молодий Наливайко набув військового досвіду. Він познайомився з тактикою боротьби проти турків і татар та театром військових дій. Пізніші молдавські походи Наливайка прямо перегукуються з попередніми виправами козацтва, особливо на Тягин (Бендери) у 1583 р. і 1587 р. Серед ватажків, за яких козакував Северин Наливайко, могли бути Лук'ян Чернинський і отаман Захар Кулага, поляк Ян Орішевський і угорець Янчі Бегер, Богдан Микошинський і Криштоф Косинський, лицар-авантюрист Самійло Зборовський та інші. Багатьох з них ми пізніше побачили активними учасниками подій 1591-1596 років. Безпосередніми вчителями Наливайка були живі свідки козацької історії, яка стрімко розгорталася за життя одного покоління.

* * *

Повернувшись до Острога, розумом та мужністю Наливайко-молодший звернув на себе увагу старости брацлавського, вінницького і Звенигородського (1497-1500), старого князя Костянтина Острозького (1560-1630), а потім вірно служив сотником надвірної хоругви у його сина, "некоронованого короля Русі-України", засновника Острозької академії, великого магната Василя-Костянтина Острозького. Це щось на кшталт особистої охорони сановника. За свідченням польського хроніста Йоахима Бельського (Joachim Bielski; 1540-1599), на службі у князя Наливайко уявлявся таким:

- Це був гарний чолов'яга, до того ж особистість небуденна, коли б він на добро застосовував те, що дав Бог. До того ж, він був чудовим гармашем (пушкарем - О.Р.).

Усі спроби залучити бойового отамана та його найкращих козаків у лави королівського війська зазнали поразки. За мішок золота-срібла не зрадив Северин Наливайко народ і довго спокій не тримав. Бо несила стала українцям зносити ярмо польської шляхти та власних визискувачів. У південних районах Поділля і Брацлавщини люди вже почали стихійно мстилися за знущання над українством, а потім навіть кілька повсталих селянських і козацьких ватаг оформилися.

Поступово до тієї думки рухався і сотник надвірної хоругви. Мав вирушити у похід і кримський хан. Турецький султан хотів, щоб орда вдарила угорцям у тил. Аби перекинутися через Карпати, на угорські землі сунула 50-80-тисячна турецька орда, якій перед тим належало пройти через Західне Поділля і Галичину. Отож, у квітні 1594 р., з дозволу князя Острозького, Северин Наливайко зібрав великий загін "охочих людей" і виступив на брацлавське прикордоння. Це було щире бажання сотника захисти Україну у будь-який спосіб. Протистояти бусурманській навалі вони не могли, тож Наливайко написав листи до канцлера і великого гетьмана коронного Речі Посполитої Яна Замойського (1542-1605), прохаючи використати його загін.

Події розвивалися бурхливо. У краї, що жив тривожним передчуттям неочікуваного розорення, загін Наливайка зустрічали як останню надію: лави швидко поповнювалися людьми, а обоз - припасами. Вже улітку 1594 р. на чолі війська на 2500 вояків він рушив у Молдову, де вщент розбив кримських татар, що сунули на Угорщину. Нереєстровим козакам дісталися гарні трофеї кримчаків - море зброї та чотири тисячі коней. За кілька тижнів повернувшись на Брацлавщину, славний отаман закликав почати спільну боротьбу проти усіх гнобителів народу - лихозвісних турецьких загарбників, гонористої польської шляхти та зажерливих українських магнатів. На початку вересня 1594 р. бусурманські орди, вже через Буковину, вдерлись у галицькі землі. Очоливши великий зведений загін, отаман Наливайко пішов на допомогу галичанам. Кримчаків того разу відігнали, але й козаків загинуло зо півтори тисячі.

* * *

Нагадаю, у 1593 р. українське козацтво обрало своїм гетьманом Грицька Лободу (?-1596), котрий був родом із Київщини. Виходець із давнього, але зубожілого роду, він здолав довгий шлях реєстрової служби - рядовий козак, сотник, отаман, полковник. Той досвідчений командувач користувався шаною серед побратимів. Северина Наливайка Григорій Лобода знав не перший рік та поважав за мужність, кмітливість, освіченість, бо вважав добрим стратегом та військовим організатором.

Коли сотник надвірної хоругви залишив службу в українського князя Костянтина-Василя Острозького та в очікуванні навали бусурманської орди 5 жовтня 1594 р. очолив на Брацлавщині загін нереєстрових козаків та обурених утисками селян, козацький гетьман Лобода... приєднався до них. Проте, поважаючи запорозьку ієрархію, сотник добровільно поступився загальним командуванням Григорію Лободі. Останній був людиною старшого віку та мав значний військовий досвід. Польський хроніст Йоахим Бельський вказує, що у молдавському поході Грицько Лобода гетьманував, тоді як Наливайко служив при ньому... поручником.

Так спалахнуло народне повстання під проводом Северина Наливайка. Разом з побратимом Лободою вони повели козаків у похід на волосні землі. 29 жовтня 1594 р. козацька армія чисельністю 10-12 тисяч вояків перейшла Дністер і рушила через Молдавію. Місцевий господар мав необережність виступити проти козаків і в трьох битвах був ущент розбитий.

* * *

Після кількох успішних походів на Молдову та Валахію спільно з Григорієм Лободою та Матвієм Шаулою (?-1597) отаман Наливайко очолив український спротив проти визискувачів усіх мастей. Аби розставити всі крапки над "і", у вересні 1595 р. Северин Наливайко офіційно залишив цісарську службу. Востаннє народний месник надіслав листа до великого канцлера коронного Яна Замойського (Jan Sariusz Zamoyski; 1542-1605) із пропозиціями військових послуг. Однак, шляхта з турками воювати не збиралася. То була колосальна помилка.

Своїми діями польський уряд дав поштовх для піднесення козацького руху в Україні. Коли шляхта ввела кварцяне (наймане) військо у Валахію (Молдавію), таким чином вона перекрила українським козакам шлях до турецького фронту. Далі - більше. Щоб відновити мир із Туреччиною, Річ Посполита заборонила козакам здійснювати самостійні операції. Тисячі мобілізованих, готових до військових дій та належним чином екіпірованих козаків залишилися без мети. Всю енергію невдоволення вони спрямували проти польського уряду, місцевої влади, шляхти, королівських та панських маєтків.

Отже, із мобільним загоном у три-чотири тисячі вояків Северин Наливайко повернувся на батьківщину і сам вирішив чинити опір бусурманам. Оскільки атмосфера в суспільстві була небезпечною, досить було тільки запалити сірник. І незабаром визвольна війна із Поділля перекинулася на Волинь, Галичину, частково охопивши Київщину і навіть Білорусь.

* * *

Лави повсталих ширшали. Під Наливайком Україна швидко покозачилась, невдовзі його військо об'єднувало кілька десятків загонів, що нараховували 12 тисяч повстанців. За сприяння міщан та селян були звільнені від грабунків та утисків Брацлав, Гусятин, Бар, потім - Канів, Черкаси, Слуцьк, Могилів на Дніпрі, інші міста. Подібного сплеску народного гніву Річ Посполита ще не знала. Стурбований подіями в Україні й розмахом повстанського руху, король польський і великий князь литовський Сиґізмунд III Ваза (Zygmunt III Waza; 1566-1632) відкликав з Молдови армію польського гетьмана коронного, колишнього львівського каштеляна Станіслава Жолкевського, доручивши приборкати козацько-селянське повстання в Україні.

Хто дужчий, той і дає лад. Розуміючи складність ситуації, Северин Наливайко рушив із Волині на Брацлавщину, де сподівався наростити сили. Тут він звернувся по допомогу до реєстрового гетьмана Григорія Лободи і нереєстрових запорожців на чолі з гетьманом Матвієм Шаулою. Не сидів склавши руки і підступний пан Жолкевський. Оцінивши обстановку, він вирішив розправитися з ватагою Наливайка, перетнувши їм шлях біля Синіх Вод. Однак українцям пощастило прослизнути повз польські експедиційні полки, які чисельністю набагато перевищували повстанські ватаги. Слід знати день твоєї битви.

Як і раніше, велику надію Северин Наливайко покладав на українських побратимів - Шаулу та Лободу. Були вони різні. Якщо Матвій Шаула і справді стрімко рухався на допомогу товаришеві, то Грицько Лобода, здавалося, зумисне споглядав. Повернувшись до Білої Церкви, останній одержав таємного листа від польського гетьмана коронного Станіслава Жолкевського, у якому королівський командувач пропонував відійти від повстанців, залишити Київщину й відступити на Запорожжя.

Коли обурені такою пропозицією рядові козаки вирішили скарати посланця польського гетьмана, Грицько Лобода взяв гонця під свій захист і... відпустив живим. Щоправда, й відповіді С.Жолкевському не надіслав. Це чиста правда: від самого початку повстання порозумінню козаків із повстанцями заважали складні стосунки між двома ватажками - Лободою та Наливайком.

* * *

Картина Вставайте, козаки

Деталізувати хід повстання та окремі битви немає рації - нехай історики їдять свій хліб. Скажу так: козаки зазнали смаку перемог, але скуштували й гіркоту поразок. Наприкінці березня 1596 р. до Трипілля, де козацькою ватагою стояв гетьман реєстрового козацтва Грицько Лобода, підійшов загін Матвія Шаули. Разом вони утворили потужну силу, здатну завдати нищівного удару каральному війську.

Однак, гетьман Лобода вкотре виявив нерішучість. І тоді обурене козацтво позбавило його гетьманства, віддавши булаву очільнику нереєстрових козаків Матвію Шаулі. Зорганізувавши загони, новообраний гетьман зведеного війська рушив на допомогу Наливайку, котрий маршем рвався до Білої Церкви. Саме йому навперейми кинулися ляхи, бажаючи винищити повстанців поодинці.

Глибокий сніг заважав усім - і козакам, і шляхті. Одначе, авангард королівської піхоти на чолі з князем Кириком Ружинським (?-1601) прийшов першим, тому й виборов приз - Білу Церкву. Шаула і Наливайко вимушено стали табором під захопленим містом. Врешті-решт, українці перехитрити поляків, виманили майже весь загін князя Ружинського з фортеці, увірвались у місто та знищили залишений гарнізон. Коли розлючені окупанти повернулися до Білої Церкви, козаки порубали й весь королівський авангард. Врятувалась якась жменя ляхів на чолі з гонористим князем.

* * *

Тоді до міста підступили основні сили гетьмана Жолкевського. Аби уникнути прямої битви, повстанці рушили на Трипілля. Оточений возами у п'ять рядів козацький табір повільно просувався маршем. Бо ж із ними йшли поранені побратими, жінки та діти, а ще везлися набої, гармати, провіант.

Надвечір 24 березня 1596 р. в урочищі Гострий Камінь поляки наздогнали козацький поїзд та пішли на приступ. Добре боронилися козаки, де гарматами, де особистою зброєю, полягавши під возами, стріляли вони часто. Тож ланцюга табору вороженьки не змогли прорвати. Поляків загинуло більше трьохсот, з поміж них - товаришів (шляхтичів) шістдесят...

Ніде правди діти, обидві сторони зазнали чималих втрат. Загинув полковник Сасько Федорович (?-1596), гарматним ядром гетьману Матвію Шаулі відірвало руку, поранення отримав і Северин Наливайко. Разом із тим, стікаючи кров'ю, каральний корпус Жолкевського припинив переслідування та завернув до Білої Церкви - зализувати рани. Пізно вночі козацька старшина зібралася на раду і вирішила: по-перше - замість важкопораненого Шаули гетьманом обрати Наливайка; по-друге, поки є можливість, іти за Дніпро. Тож похідним поїздом рушили на Трипілля.

Без перешкод повстанці подолали Дніпро та стали табором, аби перепочити й належно підготуватися до вирішальної битви. Ніколи не міг збагнути, чому в українців стільки особистих інтересів та приватних думок, і чому нам так бракує єдності? Історія давно і неодноразово вчила прадідів: час працює проти нас, коли відсутня одностайність.

* * *

Знову розбрат вносила та горезвісна модель поведінки: "хто в ліс, хто по дрова"! Більше за волю не бажали битися селяни, обтяжені в поході сім'ями; їм кортіло лише здихатися переслідувачів і... перетнути російський кордон. У царстві Федора Блаженного (1557-1598) вони сподівалися знайти порятунок. Бо народ того слабкого на розум та на здоров'я правителя насправді любив, адже для неосвічених селян він просто був останнім царем від прямої крові Рюрика і Володимира Мономаха...

Інші, патріоти із табору повсталих, не бажали полишати батьківщину та йти до московського царя в прийми. Їм хотілося дістатися південних степів Переяславщини. Відновивши сили, вони бажали продовжити боротьбу і врешті-решт скинути ярмо пригноблювачів усіх мастей. На чолі тих патріотів стояли Северин Наливайко, гетьман нереєстрових козаків Матвій Шаула і полковник Стефан (Криштоф) Кремпський, котрий належав до старовинного польського гербу "Порай", при облозі міста військами Станіслава Жолкевського був комендантом гарнізону Канева.

За лаштунками діяла й третя потужна сила: заможні козаки та старшини, особливо - з числа реєстрових. Вони громадилися довкола власного гетьмана - Грицька Лободи. Опасистим, осипаним ласками, нагородами та подарунками, завжди є що втрачати. Природно, що Грицько Лобода з поплічниками за будь-яку ціну прагнули перемир'я з польським командуванням, схиляючи побратимів полишити боротьбу і діяти у мирний спосіб. За спинами патріотів та селян вони й розпочали таємні перемовини, направивши до польського гетьмана коронного С.Жолкевського сотника Козловського з листом, у якому пропонувалося припинити війну та... укласти мир.

* * *

За два тижні королівські війська відновили сили, набрали рекрутів, а 15 травня 1597 р. форсували Дніпро. Знаючи про чвари у таборі повсталих, розуміючи співвідношення сил, гетьман Жолкевський побачив можливість знищити бунтівників. Як на зле, українці не рушили у глибину Задніпров'я, не дісталися лівого берега Сули, куди окупаційний корпус не наважувався сунутися, страхаючись підмоги повстанцям з Низу, а... відійшли до річки Солониці. Там, за п'ять верст від міста Лубни, в одному з урочищ вони облаштовували укріплений табір.

Оточені зусібіч, козаки та селяни вирішили битися до останку. Максимально використовуючи місцевість, табір українські командувачі поставили так, щоб тил прикривав правий берег Солониці, убезпечуючи від нападу кавалерії. З інших боків вишикували в чотири ряди вози, оточені валами та лінією шанців.

Першу атаку поляки здійснили 16 травня 1596 р. Протягом двох тижнів уперті на регулярні наступи не припинялися. Потерпали обидві сторони: у таборі повстанців швидко забракло їжі, людей мучив голод, скінчилося сіно - здихали коні, почастішали й людські хвороби; а королівські війська страждали від спраги і дуріли від браку питної води.

Станіслав Жолкевський

На жаль, у козацькому стані почастішали суперечки, зчинялися сварки і бійки. Підступний гетьман коронний Станіслав Жолкевський знову прислав до Грицька Лободи посланця з вірчою грамотою, мовляв, веди Наливайка та інших заколотників, а сам здавайся на королівську милість. Про зрадницькі перемовини дізналися козаки-патріоти і зібрали Раду.

* * *

Гетьмана реєстрових козаків відкрито звинуватили у зраді, наскочили і спересердя... відтяли голову. Сліпа лють починає братовбивчі війни - на деякий час реєстрові зціпили зуби і затаїли до нереєстрових злостиву зненавиду. Логіка останніх років підказувала: на чолі українського національного спротиву має стати єдиний командувач, а не два гетьмани й один народний отаман. Здоровий глузд підказував: ліпшої кандидатури на ту посаду, аніж Северин Наливайко, годі й шукати. Але...

Аби не посилювати козацьку опозицію, реєстрові звинуватили Наливайка в тому, що він завів повстанську ватагу в глухий кут в урочищі Солониця. Галасуючи, вони скинули Северина з гетьманства й обрали ватажком... полковника Стефана Кремпського. Креатура нового очільника обернулася компромісом, не принісши злагоди. Гетьманом полковника Кремпського назвали запорожці (нереєстрові), тоді як реєстрові та більша частина повстанців у таборі дотримувалися іншої думки.

Чвари посилювалися, розбрат переростав у збройні сутички. Гірко це казати вголос, але ми, українці, й досі свою можливу перемогу непомітно передаємо ворогові. Власними протиріччями. Своїми язиками та руками. Ніби діємо за принципом:

- Нехай чужий поцарює, аніж свій гетьманить.

* * *

Невдала для козаків Солоницька битва в урочищі тривала два тижні, із 26 травня до 7 червня 1596 р. Завбачливо похідний табір оточив себе глибоким ровом, чотирма рядами зв'язаних возів, а також земляним валом із виставленими на ньому гарматами. Щоразу козаки зустрічали каральний корпус залпами десятків стволів. Контратаки шляхти тривали і вдень, і вночі - повстанці відбивали усі спроби ворога заволодіти своєю фортецею.

Жага волі проти жаги помсти, вірність короні проти вірності народу.

Але у кожної медалі є й інший бік, у цієї він називався... пастка.

Укотре Северин Наливайко зажадав довести загалу, що історію творять незламні особистості, мужні герої. Зі своєю ватагою отаман кинувся в божевільну атаку. У такий спосіб сміливці прагнули пробити військові заслони та зробити коридор побратимам, аби всі живими вирвались із пастки. Не пощастило.

Зчинилася ще більша веремія, загримів залізний ланцюг кривавої помсти. І підняв брат руку на брата. У козацькому таборі впродовж двох днів смерті зазнали 200 повстанців. Захвилювалася громада, селяни і козаки, реєстрові й нереєстрові, чоловіки й жінки, діди і діти.

* * *

Вранці 28 травня (7 червня) 1596 р. козаки знову зібралися на Раду. І нікому вже несила було зупинити паніку. Зусюди лунало:

- Нам прийшла остання година!

- Невже ми всі тут помремо?

- Хтось має відповісти за людські страждання!

Юрба вимагає не тільки хліба та видовищ, але й - жертв. І своєю більшістю козацька Рада погодилися... видати полякам отамана Наливайка та інших очільників національного спротиву. Аби тільки поляки решту українців випустили живими. Розуміючи трагізм ситуації, Северин Наливайко зібрав прибічників і хотів вислизнути із вимушеного оточення. Не справдилися бажання.

Увесь Божий день гудів табір, а надвечір зчинилася справжня громадянська різанина.

Відстрілювався Наливайко від своїх колишніх побратимів. І тоді в таборі повстанців ударили в бубни та заграли в сурми, подаючи знак, що готові до перемовин. Гармидер почули ляхи, а польський гетьман коронний С.Жолкевський тільки-но збирався знову командувати загальний наступ. Останні чотири дні він обстрілював із великих гармат бунтівників, а власних жовнірів на смерть не пхав... І тут йому перемогу принесли на блюдці!

* * *

Втративши самовладдя, козацька громада взяла владу в свої руки: мовляв, усе буде, як вони хочуть! Пораненого Северина Наливайка, важкопораненого Матвія Шаулу з відірваною рукою, Сашка Шостака із шістьма пальцями на руках та ще кількох старшин зв'язаними притягли до Станіслава Жолкевського. Перемовники ганебно віддали головнокомандувачу польської армії всі гармати, хоругви та прапори. Йшли просто в пекло. Попереду гордо виступала угодовська старшина, ніби пишаючись вдало проведеною змовою проти України, змовою кожен за себе.

Пан Жолкевський сухо подякував підлабузникам та взявся закінчити роботу, доручену йому королем Сиґізмундом III: потопити повстання в крові. Попри обіцяну амністію беззбройним повстанцям, карателі вирізали більшість вояків. Коли частина українців почала відступати в степ, шляхта підступно заходилася їх винищувати. Лише тоді козаки та селяни збагнули - що накоїли. Знову згуртувалися, возами стали до бою, але без гармат, регулярним військам, у степу, важко чинити опір.

За одними відомостями, в таборі під Солоницею загинуло близько п'яти тисяч українців. А ось польський хроніст Йоахим Бєльський написав таке:

- Уздовж цілої милі чи більше труп лежав на трупі, бо всього у таборі з черню і з жінками їх було до десяти тисяч.

* * *

Отаману Наливайку та його спільникам завбачливо обрізали чуби - раптом вони зачаровані, закули в кайдани та відправили на Львів, а звідти - до Варшави. Десять місяців народні месники поневірялись у польських в'язницях, витримавши жахливі тортури. Северина пекли розпеченим залізом, тримали на морозі, морили голодом, не давали спати. А ще, змінюючи одне одного, довбуші били щодуху в литаври, доводячи в'язня до божевілля. У башті для тортур знущання тривали аж до відкриття Сейму, що мав визначили подальшу долю "царя Наливая".

У рідкісні години, коли йому давали спокій, бранець не засинав, а... пиляв переданою йому пилкою кайдани. На жаль, сил і часу вирватися на волю отаману забракло.

Образ нескореного українського лицаря спочатку зацікавив... декабристів, а вже потім - Тараса Шевченка. Зокрема, Кіндратій Федорович Рилєєв (1795-1826), сам скараний на карк у числі п'яти мучеників Сенатської площі, у власній поемі "Наливайко" (1825) такою почув "Молитву" незборного отамана:

- Ты зришь, о Боже всемогущий! / Злодействам ляхов нет числа; / Как дуб, на теме гор растущий, / Тиранов дерзость возросла. / Я невиновен, Боже правый, / Когда здесь хлынет кровь рекой; / Войну воздвиг я не для славы, / Я поднял меч за край родной; / Ты лицемеров ненавидишь, / Ты грозно обличаешь их; / Ты с высоты небес святых / На дне морском песчинку видишь. / Ты проницаешь, мой творец, / В изгибы тайные сердец.

* * *

У день Святого Руфа, у день, коли все починає щосили рости і з землі рухатись угору, а саме 11 (21) квітня 1597 р., у першу п'ятницю по Великодню, - у Варшаві кати замордували незламного очільника селянсько-козацького повстання 1594-1596 рр. у Речі Посполитій, українського лицаря Северина Наливайка. У день Святого Руфа, коли, за іншою прикметою, не слід ступати до лісу, бо за давнини люди вірили, що на Руфа всяке гаддя вилазить, 21 квітня 1597 р., - у Варшаві диявольські створіння стратили козацького отамана Северина Наливайка.

Три версії героїчної загибелі Северина Наливайка зберегла людська пам'ять.

За першою з них, викладеною, як офіційна історія, польським хроністом Йоахимом Бєльським, під час Сейму у Варшаві спочатку козакові відтяли голову. Потім - тіло козацького ватажка четвертували, а кожну відсічену кінцівку, ніби сакральну жертву, вивісили на палях у різних місцях, на міських площах. Як літописець занотував, "рознесли члени на показ і поругання".

Інший сучасник подій, Рафал (Рафаїл) Янчинський (Rafal Janchinski) наполягав, що "царя Наливая" спочатку вінчали розпеченим залізним обручем, наче короною, і замість трону глузливо посадили на мідну кобилу, наповнену розжареним вугіллям.

А ось за українською народною легендою, очільника повстанців живцем зварили на повільному вогні у череві бика, а задля страти спеціально викували з міді того бугая; щоправда, цю версію спростовував ще Михайло Грушевський.

Незаперечним залишається факт: до останнього подиху козацький отаман зберігав стійкість і мужність. Не випадково, народний герой Северин Наливайко став центральним персонажем багатьох пісень і дум. Так, відома поетеса Ліна Костенко в історичному романі у віршах "Маруся Чурай" (1979) таким побачила героя:

- Он бачиш, хрест, і та пташина зграйка, / і та вже річка висохла на чверть, - / оце отут скрутили Наливайка / і віддали на мученицьку смерть. / Був молодий і гарний був на вроду, / І жив і вмер, як личить козаку. / За те, що він боровся за свободу, / Його спалили в мідному бику...

Із отаманом сталося те, що мало статися: не одного разу смерть зазирала йому в вічі, але й досі гілочка української калини вірно оберігає життя Северина Наливайка.

* * *

Оповідь нехай урізноманітнить інший уривок із поеми "Наливайко" (1825), яку створив скараний на карк декабрист, 30-річний Кіндратій Рилєєв. Той фрагмент називається "Сон Жолкевського ", або, як тобі спиться, кате:

- Над ним летает чудный сон: / В Варшаве площадь видит он; / На ней костер стоит, чернея; / В средине столб; палач, бледнея, / Кого-то в саване влечет; / Вослед ему народ толпами / Из улиц медленно идет / И головы свои несет / Окровавленными руками, / Подняв их страшно над плечами. / Вот неизвестный с палачом / К костру подходит без боязни; / Взошли... безмолвие кругом... / Вот хладный исполнитель казни / Его к столбу уж привязал, / Зажег костер, костер вспылал, / И над высокими домами / Понесся черный дым клубами. / Вдруг в небесах раздался глас: / "Свершилось все... на вас, на вас / Страдальца кровь и вопль проклятий. / Погиб, но он погиб за братии" / Народ ужасно застонал, / Кругом костра толпиться стал / И, головы бросая в пламень, / Назад в стенании бежал / И упадал на хладный камень. / Все тихо... Только кровь шумит... / Во сне Жолкевский страшно стонет, / Трепещет, молится... вдруг зрит, / Что он в волнах кровавых тонет. / Душа невольно обмерла; / Сон отлетел: в шатре лишь мгла, / Но он, но он еще не знает, / Что в крупных каплях упадает - / Иль кровь, иль пот с его чела.

* * *

Недорікувато закінчувати оповідь про героїв плачами.

Не лише в рай веде мужність, хоробрість веде на волю. Не тільки вистояв у Солоницькій битві, але й живим, щільними лавами у бік Задніпров'я пішов згуртований полк запорожців - найбільш організованих і підготовлених вояків. Під орудою гетьмана повстанського війська Стефана Кремпського добірне військо українських лицарів зуміло пробитися крізь окупаційний корпус та поскакати в рятівний степ. І налічувала ватага та півтори тисячі шабель - так, незначна частина повстанського війська, але із нею в Україну рухалася надія.

За однією з версій, йдучи походом, С.Кремпський випадково натрапив на кошового отамана Каспара Підвисоцького. Із невеликим загоном на 500 шабель месник-шляхтич з місяць тому підійшов по Дніпру на дев'яти чайках із легкими гарматами і стояв напроти гирла Сули (тепер ті місця затоплені Кременчуцьким водоймищем). Допомогти повстанцям, заблокованим у таборі, він не міг. Але саме козацька флотилія два тижні Солоницької битви активно діяла в тилу ляхів: обстрілювала ворожий табір, відтягувала значні сили карателів, вивозила поранених.

Об'єднавшись із боєздатною флотилією кошового отамана Підвисоцького, кіннотники гетьмана Кремпського відчули себе впевненіше. Підтримувані гарматами з чайок, козацькі сотні стали більш боєздатними. Дорогою погромивши польські маєтки та військові залоги, двома загонами, човнами і конями, вони повернулися на Січ, де, за твердженням хроніста Йоахима Бєльського, їх зустріло якихось "п'ятисот вояків". Захищатися Лівобережжю таким незначним гарнізоном було неможливо. Крім того, це могло спровокувати й напад на Україну або ляхів, або кримчаків. Отож повернення на Запоріжжя майже двотисячного війська різко змінило розстановку сил. І вони продовжили писати історію українського лицарства.

...Коли у липні 1596 р. козацька розвідка вивідала, що кримський хан готує похід на Угорщину, у Варшаві негайно зажадали більш ґрунтовних відомостей. Тоді Каспар Підвисоцький на чолі бойової сотні захопив у полон... бусурманського офіцера, якого особисто приставив для допиту.

Уявляєте, яким сміливцем залишався один із керівників щойно придушеного козацько-селянського повстання? Їхати із полоненим до самої Варшави, де у ті місяці тортурам піддавали Северина Наливайка і Матвія Шаулу?

Але то вже, як-то кажуть, зовсім інша історія.

* * *

Чи залишив рід Северина Наливайка славетних нащадків?

Так, ви лише тримайтеся.

Російський філософ, винахідник, шкільний учитель, основоположник теоретичної космонавтики Костянтин Едуардович Ціолковський (1857-1935) походив з польського дворянського роду Ціолковських (Ciołkowski) герба Ястржембец і був представником дев'ятого покоління. Перша згадка про належність тієї фамілії до дворянського стану належить до 1697 р. За сімейними переказами, рід Ціолковських вів генеалогію від славетного українського отамана Северина Наливайка, керівника селянсько-козацького повстання на Україні XVI століття.

Відповідаючи на запитання, яким чином козацький рід став дворянським, дослідник творчості і біографії К.Е.Ціолковського Сергій Самойлович стверджував: нащадки Наливайка були заслані в Плоцьке воєводство, де породичались із дворянської родиною та прийняли їхнє прізвище - Ціолковський, яке нібито походило від назви села Ціолкове (тобто Телятникове, польською мовою - Ciołkowo).

Документально доведено, що засновником роду Ціолковських став якийсь Клорґ (Klorg), у якого був син Мацей (Maciey, у сучасній польській орфографії - Maciej). У свою чергу, він мав трьох синів: Станіслава, Якова (Якуб, Jakub) і Валеріана, які після смерті батька стали власниками селищ Велике Ціолкове, Мале Ціолкове і Снігове. У збереженому протоколі записано, що поміщики Плоцького воєводства брати Ціолковські брали участь в обранні польського короля Августа Сильного в 1697 р. І останнє: Костянтин Едуардович - нащадок середнього сина Мацея Ціолковського - Якова.

І на завершення теми скажу таке: наприкінці XVIII століття рід Ціолковських геть збіднів. Власне, в умовах глибокої політичної кризи і насильницького поділу Речі Посполитої важкі часи переживало все польське дворянство. У 1777-му році, тобто через п'ять років після першого поділу Польщі, прадід К.Е.Ціолковського Томаш (Tomasz Adam) продав маєток Велике Ціолкове та помандрував на Правобережну Україну: спочатку - до Бердичівського повіту Київського воєводства, потім - в Житомирський повіт Волинської губернії, де став... Іґнатієм Фомічем. Багато майбутніх нащадків роду збіднілих шляхтичів обіймали невеликі посади в судових колегіях. Не маючи жодних істотних привілеїв від свого дворянства, на тривалий час вони навіть забули про свій стан і герб.
Олександр Рудяченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Северин Наливайко. Шабля, піднята за рідний край

# data[].attributes.attachment_link.description
Істориками встановлено, що 5 жовтня 1594 р. в Україні спалахнуло народне повстання під проводом Северина Наливайка. Кількома місяцями раніше разом із побратимом Григорієм Лободою вони водили козаків у похід на волоські землі (Молдавія). За оцінками польських істориків, чисельність війська сягнула 12 тисяч. Край було спустошено, а столицю румунської Молдови, Ясси - спалено.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"...Вивели Гетьмана (Наливайка. ) і з ним Лободу, Мазепу і Кизима на майдан і, оголосивши їм вину гнобителів віри Христової, посадили живцем в мідного бика і палили бика того малим вогнем декілька годин, доки зойк і стогін страдників було чутно, а врешті тіла замучених в тому бикові спалено на попіл. Таке жорстоке і нелюдське варварство вигадане римським духовенством за правилами і майстерністю їхньої священної інквізиції, а вчинили його таким ганебним чином вельможі Польські...", - читаємо про насильницьку смерть козацького гетьмана та його побратимів в "Історії Русів", написаній невідомим автором на початку XIX ст.

Чи було це насправді, чи опис саме такої страти козацького ватажка є всього-на-всього витвором людської уяви - легендою? Таке питання хвилювало не одне покоління вчених-істориків, які врешті-решт дійшли єдиного висновку: так, Наливайко був страчений, хоча й не за допомогою мідного бика. Тож завдяки яким обставинам і звідки прийшла ця страхітлива легендарна оповідь на українські землі, де до цього знали хіба що казку про солом'яного бичка? Перш ніж відповісти на це інтригуюче запитання, звернімося до образу людини, згадуваної у цитованій вище легенді, - гетьмана Наливайка.

Особа Семерія (раніше в літературі вживалося ім'я Северин)* Наливайка була оповита легендами ще за його життя. Ця непересічна в історії України особистість, очоливши після загибелі Криштофа Косинського козацьке військо, своїми діями змусила наприкінці XVI ст. здригнутися одну з наймогутніших держав Центрально-Східної Європи - Річ Посполиту. Віддаючи належне здібностям С. Наливайка як військово-політичного діяча, українці нарекли його "царем Наливаєм", тим самим засвідчивши своє прагнення жити самостійним життям і мати власного володаря. Цікаво також, що протягом довгих років - аж до революції під керівництвом Богдана Хмельницького - поляки кликали всіх мешканців України не інакше як ".наливайківцями".

Мало хто знає, що задовго до основоположників теорії модерної української самостійності Ю. Бачинського, М. Міхновського та B. Липинського, козацький гетьман Наливайко теоретично обґрунтував потребу створення передмодерної козацької республіки, яка на той час могла існувати лише під зверхністю якогось із монарших дворів Європи. С. Наливайко був козацьким гетьманом лише протягом одного 1596 p., але за цей короткий проміжок часу встиг зарекомендувати себе не лише як практик поширення козацького устрою на всій Україні, а й як визначний теоретик автономістського розвитку Війська Запорозького.

Народився майбутній народний "цар" у першій половині 60-х років XVI ст. у невеличкому подільському містечку Гусятині. Після смерті батька Семерія, який був дрібним боярином, сім'я Наливайків переїхала до Острога - там проживав і викладав у місцевій Академії старший син Дем'ян. В Острозькій академії здобув C. Наливайко поважну, як на той час, освіту. Очевидно, що в стінах цього навчального закладу він ознайомився з багатьма працями європейських авторів, що торкалися різних сфер діяльності людини: політичної, військової, духовної та ін.

Реалії тогочасного життя в Україні дали змогу молодому випускникові Острозької академії використати свої теоретичні знання, зокрема з теорії воєнної справи, на практиці. Одразу після закінчення навчання С. Наливайко подається до Запорозької Січі й бере участь у багатьох походах запорожців. "Бавився за молодих літ за багатьох гетьманів козацьких багато, на багатьох місцях в землях неприятельських хлібом козацьким", - згадував сам Наливайко про буремні роки своєї молодості.

Козацький вишкіл загартував молодого українця із Західного Поділля та перетворив його на досвідченого, витривалого й перевіреного в боях козака. На той час козакування вважалося найкращою школою лицарства для шляхетської молоді, тож тим, хто її гідно витримував, згодом охоче пропонували різні адміністративні та військові уряди. Саме таким чином дрібний боярин і повноправний козак Наливайко став сотником надвірного війська одного з найбільших тогочасних магнатів, "некоронованого короля" України-Русі, князя Костянтина Острозького. Навесні 1594 р. сотник Наливайко за дорученням князя набирає для військової служби близько 2,5 тисяч осіб. Ці майбутні вояки мали захищати від татарських набігів Брацлавщину. Перетворення такої великої й різношерстої маси людей на боєздатну військову одиницю засвідчило неабиякий організаторський талант Наливайка. Пізніше цей вишколений у численних боях загін, що спочатку відзначився в обороні південно-східних кордонів Речі Посполитої, сучасники назвали елітним "полком Наливайка".

Однією з перших самостійних бойових операцій С. Наливайка стали розвідувальний рейд під його керівництвом у червні 1594 р. до містечка Паркани на Дністрі та розгром цієї турецької фортеці. У ході рейду було завдано поразки добірному турецькому чамбулу та захоплено декілька тисяч татарських коней. Через місяць, у липні, загін Наливайка протидіяв татарському вторгненню до Західного Поділля. Скориставшись погонею за татарами, наливайківці спустошили шляхетські маєтки у Теребовлі, Гусятині, Городку, Сатанові та інших містечках Подільського, Руського й Брацлавського воєводств.

Набравши багато зброї, коней і провіанту, а також збільшивши свій підрозділ до чотирьох тисяч вояків, С. Наливайко вирушає до окупованого турками Молдавського князівства. Тут він здобуває одну з наймогутніших турецьких фортець на Подністров'ї - м. Тягин. Під час походу козаки спалили м. Ясси, де захопили багато зброї (особливо цінними були гармати) й провіанту і, найголовніше, вплинули на зміщення з посади молдавського господаря, який був турецьким ставлеником.

Військові таланти козацького ватажка С. Наливайка були помічені й монархами Центрально-Східної Європи. У 1595 р. на запрошення угорського короля Семерій на чолі двохтисячного загону воює проти турків в Угорщині. Це дає йому змогу поповнити свій арсенал бойового мистецтва і з новими силами взятися за впровадження козацького устрою на землях, де проживали не лише українці, а й православні білоруси.

Восени 1595 р. війська Наливайка оволоділи білоруськими містами Слуцьком і Могильовом, що належали до Великого князівства Литовського. Місцевий староста Д. Халецький так описував успішний штурм козаками укріплень Могильова. Спочатку Наливайко обстрілював замок з гармат. Згодом козаки підкотили під одну вежу два вози пороху, продовжуючи гарматну стрільбу. Побачивши це, більшість міщан, які обороняли мури, просто повтікали зі страху, а українські козаки без перешкод зайняли одне з найбільших міст князівства. Литовські війська через деякий час зробили спробу відбити його, але козаки самі полишають захоплене місто за допомогою організованого рухомого табору: "...досить потужно, з густою стрільбою той Наливайко відходить, ні одного чоловіка з людей своїх з табору до битви не випускаючи, за чим наші (литовці. - Авт.) йому нічого вчинити не можуть, а він людям нашим дуже шкодить".

Успішні дії проти переважаючих сил ворога забезпечувалися добре організованою розвідкою і контррозвідкою, вмінням своєчасно збирати й аналізувати інформацію, поширювати дезінформацію. За словами тогочасних шпигунів, С. Наливайко "жодному полковникові не звіряється, що за годину має учинити". Сам Наливайко на запитання про його майбутні плани відповідав: "...давно би я по світу не ходив, якби хто відав, куди я маю обернутися".

У 1596 р. Наливайко подав до короля Сигізмунда III документ під назвою "Кондиції", в якому запропонував план реформи козацького війська на основі побудови політико-територіального козацького автономного утворення між Бугом і Дністром. Це був прообраз козацької республіки. Керувати ним мав гетьман, який підкорявся б лише монархові - польському королеві. Планувалося кардинально змінити організаційну структуру Війська Запорозького, задля чого пропонувалося запровадити постійний козацький реєстр, платню козакам з державної скарбниці та право для них збирати стації з певної території. Лише за цих умов, зазначав Наливайко, українське козацтво зможе воювати з потенційними супротивниками - Османською імперією, Московською державою та Кримським ханством, а також виконувати функції прикордонної сторожі.

Місцеве українське населення палко підтримувало діяльність С. Наливайка та його сподвижників. Протягом 1594 - 1596 рр. відбувається справжнє масове покозачення українців з перетворенням сільських громад на козацькі. Навесні 1596 р. польські урядовці зі страхом зазначали, що "вся Україна покозачилась". Сигізмунд III віддає наказ зібрати проти козаків посполите рушення та профінансувати кварцяне військо. На українські землі вирушила справжня армія (як проти іноземної держави) на чолі з досвідченим воєначальником, коронним гетьманом Станіславом Жулкевським.

У квітні 1596 р., після важкого бою з польськими військами під Білою Церквою і поранення гетьмана Матвія Шаули, козаки обирають собі за гетьмана С. Наливайка. Ось як згодом описував ті події сам Жулкевський: "Козаки йшли, спішившись, в таборі, пустивши вози і коляси в п'ять рядів. Мали понад двадцять гармат. Вишикувавши військо, вдарив на них з усіх боків... Рукопашний бій відбувся в таборі, котрий розірвати не судилося, хоч для цього були усі можливості... Шаулу поранено з гармати в лікоть. Саська забито та й інших, серед них відомих немало побито... Козаки, обравши собі гетьманом замість Шаули Наливайка, котрого теж поранено, пішли ночувати до Трипілля".

Однак вирішальний бій між коронним і козацьким військами відбувся коло р. Солониці, де С. Жулкевський з 24 травня по 8 червня безперестанно штурмував організований новообраним гетьманом оборонний табір запорозького війська. Не зумівши перемогти козаків військовими засобами, поляки все ж змогли розколоти козацьку старшину на дві частини політичними методами. Одна з них, йдучи на переговори зі шляхтою, підписала капітуляційну угоду і, склавши зброю, видала непокірного Наливайка із соратниками представникам короля.

Спочатку полоненого Наливайка з побратимами відправили до Львова, де Жулкевський передав їх самому канцлеру Корони Польської Яну Замойському. Урочиста процесія з нагоди перемоги над козаками пройшла вулицями міста. Перекази свідчать: коли Наливайка вели повз кафедральний католицький собор, він сказав, що, якби зміг, то перетворив би його на стайню. У Львові в'язнів тримали близько одного місяця.

У польську столицю Наливайка з товаришами привезли аж 12 серпня. За описами очевидців можна достовірно відтворити тогочасні події. В'їзд до Варшави переможців над козаками був облаштований надзвичайно тріумфально. Процесія складалася з декількох десятків відкритих карет, колясок і возів. Попереду їхали ротмістри - посланці від коронного війська. За ними везли вісімнадцять гармат, трофейні прапори і полонених. Семерія Наливайка супроводжували в окремій кареті, а за ним, по двоє, його товаришів. Коли на козацького гетьмана виявила бажання подивитися стара королева, процесія завернула до приміського замку в Уяздові. Коли королева вийшла на балкон палацу, С. Наливайко піднявся й шляхетно привітав її. Після цих "формальностей" козаків відвезли до центру міста, де ув'язнили в приміщенні ратуші.

Німець Йоган Керкербарт, який був присутній на зустрічі процесії, так описав зовнішність Наливайка: "...з вигляду гарний чоловік, сильний і стрункий, з вихованим і одвертим обличчям, та ні одним рухом не виказує малодушності або страху. І так багато хто шкодував, що він свою чесноту і мужність замість на користь батьківщині обернути, обернув її на згубу". Наливайко і справді справляв на оточуючих неабияке враження. "...Була то особа красна, муж, яких небагато, був би на добре обертав, що йому Бог дав, до того ж пушкар знаменитий", - стверджували інші очевидці тих подій.

Слід зазначити, що у Варшаві С. Наливайка неодноразово піддавали страшним тортурам. Можливо, і цей факт, посилений тривалим ув'язненням гетьмана перед стратою (з червня 1596 до квітня 1597 р.), певною мірою вплинув на процес виникнення легенди про страту С. Наливайка за допомогою мідного бика. Як свідчив очевидець, "він з 10 жовтня, згідно наказу їх Величності, був тортурований голодом і неспанням, так що він мало не збожеволів, але після цього припинено, щоб можна було б ще щось довідатись у нього при ясній свідомості". Не зломлений допитами і тортурами Семерій з допомогою своїх побратимів і товаришів по волі наважується здійснити втечу з в'язниці. Його джура передав у тюремну камеру невеличку пилку, якою Наливайко перепилював окови, але, на жаль, польська сторожа швидко виявила ці надпили. Так згасла остання надія в'язня здобути свободу...

11 квітня 1597 р. козацького полководця, гетьмана Семерія Наливайка було страчено у Варшаві. На очах у представників королівської родини та великого натовпу йому відрубали голову, четвертували тіло, а шматки розвішали по всій столиці Польщі. Саме так, а не інакше, згідно зі спогадами очевидців, стратили народного героя. То чому ж виникла легендарна оповідь про його смерть у мідному бику, що в різних варіантах повторювалася у багатьох літописах і переповідалася з покоління в покоління?

"А що в очах поляків Наливайко (як і пізніший Гонта) як перший історичний ватажок козацької та хлопської черні був рівночасно першим історичним репрезентантом автономічних змагань українського народу проти верховенства Польщі, то й не диво, що польські мемуаристи побачили в ньому небезпечного претендента, що простягав руку на "єдність" корони, і в своїй уяві наділили його хоч по смерті карою, відповідною для злочинців тої категорії", - писав Іван Франко, який досить ретельно і прискіпливо дослідив ґенезу історії легенди про "Наливайка в мідянім бику". За його словами, автором легенди був ніхто інший, як польський римо-католицький священик Йончинський, який вперше на початку XVII ст. у своїх мемуарах "збрехав" про те, що козацького провідника "посадили на розпеченого коня і на голову надягли розпечений вінець, і, нарешті, його стратили". Тим самим Йончинський, який люто ненавидів Наливайка за його посягання на єдність Речі Посполитої, "осучаснив" античну легенду про антигероя-тирана Фаларіса, котрий нібито започаткував традицію покарання винних через спалення у мідному бику, а потім і сам загинув за допомогою свого "дітища". Легендарна версія польського мемуариста була відразу ж підхоплена іншими польськими та українськими тогочасними літописцями. Якщо для перших вона символізувала невідворотність тяжкої кари для опозиційних державним устоям свавільників, то для других - не що інше, як готовність йти на страшні муки заради свободи свого народу. Ось таким чином Семерій Наливайко став справді легендарним героєм української історії.
ЧУХЛІБ ТАРАС

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Северин Наливайко:міфи і таємниці

# data[].attributes.attachment_link.description
"...Вивели Гетьмана (Наливайка. ) і з ним Лободу, Мазепу і Кизима на майдан і, оголосивши їм вину гнобителів віри Христової, посадили живцем в мідного бика і палили бика того малим вогнем декілька годин, доки зойк і стогін страд­ників було чутно, а врешті тіла замучених в тому бикові спалено на попіл.

# data[].attributes.body
Тема: Козацькі ватажки Григорій Лобода та Северин Наливайко

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
На скрижалях

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
16 червня 1578 року - страта гетьмана Івана Підкови.
Живучи посеред козаків, Іван Підкова видавав себе за брата молдавського господаря Іоана III Воде Хороброго, який очолював національно-визвольний рух і був убитий турками. Молдавани, незадоволені своїм воєводою Петром VI Кульгавим, спорядили у 1577 році посольство до Івана Підкови і просили його зайняти престол.

За сприяння загону козацького гетьмана Якова Шаха з 600 козаків, і свого загону, в який входили і молдавани, Підкова вторгся в Молдавію та скинув з престолу Петра Кульгавого. Івана Підкову підтримали народні маси. Наприкінці листопада 1577 він зайняв столицю Молдавії Яси і проголосив себе господарем.

Утриматися в Молдавії Підкові вдалося, однак, не більше двох місяців. Воєвода Петро, зібравши свіже військо, рушив до Яс, щоб повернути втрачений престол, але був вдруге розбитий Підковою. Тоді Стефан Баторій, король польський, написав своєму братові, трансільванському воєводі Христофору, щоб той надав допомогу Петру хрому.

На початку 1578 Іван Підкова, бачивши, що йому не втриматися на престолі, вирішив залишити Молдавію і хотів пробратися до запорозьких козаків; але брацлавському воєводі вдалося умовити Підкову відправитися до Варшави, щоб виправдатися перед Баторієм. Король, однак, на догоду туркам уклав Підкову під варту і наказав стратити його у Львові на Базарні площі, в червні 1578. Сам Баторій в переддень страти поїхав на полювання.

Підкову судили в кам'яниці Матвея-аптекаря. "І хоча він був виснажений муками довгого ув'язнення, проте духом не підкорився суворій долі, - писав у хроніці історик Бартоломей Зіморович. - Кидав недоречні погрози, а коли було оголошено смертний вирок, нестриманим язиком прискорив собі смерть".

У ніч перед стратою до Підкови нібито прийшов львівський міський кат. Пригостив його вином і попросив: "Не тримай на мене зла, таке моє ремесло. - І ти теж не ображайся на мене, коли під час страти обзиватиму тебе поганими словами, - відповів той. - Такий звичай у нас, козаків".

16 червня 1578 його вивели на площу Базар у Львові. Після оголошення вироку козаку надали останнє слово. "... Мене привели на смерть, хоча в своєму житті я не вчинив нічого такого, за що заслужив би такого кінця. Я знаю одне: я завжди боровся мужньо і як чесний лицар проти ворогів православ'я і завжди діяв для добра і користі своєї батьківщини, і було в мене єдине бажання - бути їй опорою і захистом проти невірних ... ", - звертався Підкова до присутніх. При цьому він просив урядників не страчувати його товаришів які супроводжували його. Випивши склянку вина, передану вірними побратимами, Підкова попросив їх принести килимок. Ставши на коліна, Іван прочитав молитву і перехрестився. І тільки після цього славному козакові знесли голову.

Івана поховали в православній Успенській церкві. Однак козаки викрали його тіло, перевезли до Канева й поховали в одному з православних монастирів під Чернечою горою, поряд із могилою иншого козацького ватажка - Самійла Кішки. Через деякий час поруч спочив і Яків Шах.

Страта Івана Підкови і перетворила його в народного героя. Про нього складали численні перекази, думи та пісні. Він став героєм романтичної поеми Тараса Шевченка "Іван Підкова" (1839)

Богдан Петречейку Хашдеу у книзі "Ioan Vodă cel Cumplit" пише, що своє прізвисько Іван Підкова отримав за те, що міг зламати пальцями кінську підкову ("fiindcă frângea între degete potcoava de cal").

Під його єдиним портретом, вміщеним в одному з польських видань початку XVII століття, невідомий художник залишив такий підпис:

"Був настільки сильним, що не лише ламав підкови, а й таляри, а коли увіткнув талер в дерев'яну стіну, то його треба було вирубувати. Взявши за заднє колесо, він зупинив повіз, запряжений шістьма кіньми. Дишло ламав об коліно. Взявши зубами бочонок меду, перекинув його через голову. Взявши в руки воловий ріг, пробив ним ворота ".
Помста Шаха

Я́ків Шах - запорозький низовий гетьман другої половини XVI ст., побратим Івана Підкови, з яким ходив походом на Молдавію (1577), в 1576-1577 роках розгромив на Дніпрі татарського посла, який повертався з Москви. Шах не лякаючись кари, яку поніс Підкова, вирішив помститись за Гетьмана Підкову: напасти на Волощину.Пізнавайтеминувшину з спільнотою"На скрижалях"

Взяв в облогу Бухарест і наказав видати тих, хто був винний у смерті гетьмана Підкова. Йому було видано одного бояра і 17 інших. Він наказав обрізати їм носи і вуха і повісити перед церквою св. Миколая і наказав над ними на церкві написати: так караються зрадники і віроломці, які проливають невинну християнську кров. Коли новина про це дійшла до Константинополя, султан Амурат і кримський хан зажадали страти Шаха і скасування козацтва. Султан наказав затримувати українських і польських купців на Волощині, Молдавії та в Криму. Шаха було знято з гетьманства і ув'язнено в канівський монастир, де він пізніше добровільно став монахом. Помер там також в 1583

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Василь Герей

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Підкова:страта і помста

# data[].attributes.attachment_link.description
16 червня 1578 року - страта гетьмана Івана Підкови. Живучи посеред козаків, Іван Підкова видавав себе за брата молдавського господаря Іоана III Воде Хороброго, який очолював національно-визвольний рух і був убитий турками. Молдавани, незадоволені своїм воєводою Петром VI Кульгавим, спорядили у 1577 році посольство до Івана Підкови і просили його зайняти престол.

# data[].attributes.body
Тема: Іван Підкова

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Федерація бойових мистецтв ім. Віктора Синебрюхова

# data[].attributes.attachment_link.title
Флотоводець Іван Підкова

# data[].attributes.body
Тема: Країна моєї мрії
1) впр.2, ст.223,224 прочитати та дати письмово відповіді на слідуючі питання:
1. What is the symbol of Wales?
2. What countryside of England is the wildest?
3. When was built the famous Hadrian`s Walls?
4. What is the symbol of England?
5. What are the big tourist attractions in Wales?
6. Is harp a popular musical instrument in Wales?
7. What are the Welsh crazy about?
8. Are Welsh end English official languages in Wales?

# data[].attributes.headline
Аудирование. восприятие на слух текстов, содержащих аргументацию в подтверждение различных точек зрения

# data[].attributes.subject
Аудирование. восприятие на слух текстов, содержащих аргументацию в подтверждение различных точек зрения

# data[].attributes.body
(Аудіювання. Сприйняття на слух  текстів, що містять аргументацію для доказу різних точок зору)
Выполнить упражнения 591, 592, 594, 596

# data[].attributes.headline
Чтение. Цитирование в книгах различных жанров

# data[].attributes.subject
Чтение. Цитирование в книгах различных жанров

# data[].attributes.body
(Читання. Цитування в книгах різних жанрів)
Выполнить упражнения 573, 575, 576. 577, 578, 580.

# data[].attributes.headline
Аудирование. Восприятие на слух особенностей предложений с прямой и косвенной речью

# data[].attributes.subject
Аудирование. Восприятие на слух особенностей предложений с прямой и косвенной речью

# data[].attributes.body
(Аудіювання. Сприйняття на слух особливостей речень із прямою та непрямию мовою)
Выполнить упражнения 567, 568, 569, 572,

# data[].attributes.headline
Предложение. Замена прямой речи косвенной

# data[].attributes.subject
Предложение. Замена прямой речи косвенной

# data[].attributes.body
(Речення. Заміна прямої мови непрямою)
Прочитать упражнение 558.
Выполнить упражнения 559, 561, 563

# data[].attributes.headline
Тема.   Предложение. Косвенная речь

# data[].attributes.subject
Тема.   Предложение. Косвенная речь

# data[].attributes.body
(Речення . Непряма мова).
Прочитать упражнения 547. 548.
выполнить упражнения 549, 550, 551, 542

# data[].attributes.body
Тема: Подорож до Британії

1) Впр. 2 ст. 220, 221 – прочитати;

2) Ст. 221 – письмово перекласти речення після діалогу і вказати T/F(правда/неправда).

# data[].attributes.body
05.05
с. 208 -220
с. 220 завдання 1 письмово.
!!!!!НЕ ЗАБУВАЄМО ПЕРЕСИЛАТИ РОБОТИ !!!!!https://www.youtube.com/watch?v=DbJ2dtb8gpo

# data[].attributes.headline
28 квітня                            С.207 завдання 3,10 письмово.

# data[].attributes.subject
28 квітня                            С.207 завдання 3,10 письмово.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=wV-OlEvEA1U&feature=youtu.be

# data[].attributes.headline
21 квітня.                          с.187-195, завдання 7 письмово. 

# data[].attributes.subject
21 квітня.                          с.187-195, завдання 7 письмово. 

# data[].attributes.headline
Українська література 17 квітня. Твір на тему: «Алегоричний образ коня Шептала» за оповіданням Василя Дрозда «Білий кінь Шептало» (  обсяг 1 сторінка)

# data[].attributes.subject
Українська література 17 квітня. Твір на тему: «Алегоричний образ коня Шептала» за оповіданням Василя Дрозда «Білий кінь Шептало» (  обсяг 1 сторінка)