# data[].attributes.body
der er våben

# data[].attributes.body
Der er både fodbold og håndbold

# data[].attributes.body
fra midten i juli til midten af august bliver der opført teaterstykker og givet symfonikoncerter under åben himmel i slotsgården på Gottorp Slot.

# data[].attributes.body
Lübeck Altstadt (Lubeck Oldtown)

# data[].attributes.headline
På den lokale danske dialekt kaldes byen Sljasvig

# data[].attributes.subject
På den lokale danske dialekt kaldes byen Sljasvig

# data[].attributes.headline
En af Slesvigs seværdigheder er Holstentor som er et stort museum. Holstentor er også en byport som blev bygget i 1478

# data[].attributes.subject
En af Slesvigs seværdigheder er Holstentor som er et stort museum. Holstentor er også en byport som blev bygget i 1478

# data[].attributes.headline
Slesvig er kendt for byens mange kunstner og kultur

# data[].attributes.subject
Slesvig er kendt for byens mange kunstner og kultur

# data[].attributes.body
En af dem er Per Kirkeby man har udstillet hans kunst i Slesvig på hans 80 års fødelsdag

# data[].attributes.body
Holstein Kiel er et af Slesvig-Holstens fodboldhold

# data[].attributes.body
tyskerne var i overtal i s-h krigen.
de havde flere soldather end danmark.
derfor tabte danmark

# data[].attributes.body
der kom mange flytning i 1989 der kom ca. 13.ooo personer(63,8 % var prorestanter)

# data[].attributes.body
Slesvig-Holsten. Ejderbægeret af guld er fremstillet i 1751 af Nicolai Langermann. Det er udsmykket med et relief, der viser en flodgud, omgivet af indskriften:

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mens sønderjyder skændes om byskilte på et eller to sprog har dansk, frisisk og nedertysk fået status som officielle sprog ved siden af tysk. Det glæder det danske mindretal.

- Sproget er jo nu engang den vigtigste kulturbærer, siger landdagsmedlem og formand for SSV, Flemming Meyer, til TV SYD i dag. Og Slesvig-holsten er jo prægeet af kulturel og sproglig mangfoldighed. Vi har jo disse tre nationale og et regionalt sprog, og det giver en mangfoldighed, der jo også giver livskvalitet. Utrolig livskvalitet.

Landdagen i Kiel har vedtaget en aktiv sprogpolitik. Målet er at beskytte og støtte mindretals-sprogene sammen med de plattyske regionalsprog i Slesvig-Holsten.

Planen er at sikre et tilbud om at kunne tilegne sig et af sprogene i uddannelsessystemet fra børnehave til universiteterne.

Samtidig skal borgerne have mulighed for at henvende sig til myndighederne på deres eget sprog ? både mundtligt og skriftligt.

For mindretallene er det en risiko, at borgerne bliver sprogligt assimileret, hvis de ikke taler deres eget sprog i det daglige.

- Dansk er jo et lille sprog med 5,5 millioner brugere mod 120 millioner, som taler tysk. Og faren er, at dansk forsvinder mere og mere i hverdagen, siger Flemming Meyer.

Interview med Flemming Meyer (Varighed: 2:06)

# data[].attributes.attachment_link.title
Dansk er blevet officielt sprog i Slesvig

# data[].attributes.attachment_link.description
Sproget er jo nu engang den vigtigste kulturbærer, siger landdagsmedlem og formand for SSV, Flemming Meyer, til TV SYD i dag. Og Slesvig-holsten er jo prægeet af kulturel og sproglig mangfoldighed. Vi har jo disse tre nationale og et regionalt sprog, og det giver en mangfoldighed, der jo også giver livskvalitet.

# data[].attributes.attachment_link.description
Vort hovedmål er at skabe trygge rammer og præmisser, hvor børnene både kan mærke deres egne grænser og på samme tid indgå i en social del af et større fællesskab, der gør verden sjov og udfordrende at være i. Hos os skal børnene have mulighed for at opleve sig selv som afholdte og værdsatte individer, der er beskyttet af et fællesskab.

# data[].attributes.body
By/

KommuneKredsIndbyggere
31.12.2000Indbyggere
30.6.2005
Kiel | Kiel (by) | 232.612 | 233.244
Lübeck | Lübeck (by) | 213.399 | 211.961
Flensborg | Flensborg (by) | 84.281 | 85.971
Neumünster | Neumünster (by) | 79.831 | 78.333
Norderstedt | Segeberg | 71.523 | 71.377
Elmshorn | Pinneberg | 47.391 | 48.386
Pinneberg | Pinneberg | 39.423 | 41.209
Itzehoe | Steinburg | 33.549 | 33.285
Wedel | Pinneberg | 32.060 | 31.841
Rendsborg | Rendsborg-Egernførde | 29.321 | 28.469
Ahrensburg | Stormarn | 29.117 | 30.087
Geesthacht | Hertugdømet Lauenburg | 29.106 | 29.404
Slesvig By | Slesvig-Flensborg | 25.093 | 24.182
Henstedt-Ulzburg | Segeberg | 24.950 | 26.099
Reinbek | Stormarn | 24.570 | 25.572
Bad Oldesloe | Stormarn | 23.314 | 24.027
Egernførde | Rendsborg-Egernførde | 23.304 | 23.162
Husum | Nordfrisland | 20.994 | 20.942
Heide | Dithmarschen | 20.530 | 20.660
Bad Schwartau | Ostholstein | 20.098 | 19.696
Quickborn | Pinneberg | 19.875 | 20.240
Kaltenkirchen | Segeberg | 18.081 | 19.581

# data[].attributes.body
Slesvig-Holstens mange badebyer og kursteder er attraktive for turister, men den store søgning til badestederne belaster landskabet. Desuden foregår en livlig indkøbsturisme over den dansk-tyske grænse.

# data[].attributes.body
Adolf af Slesvig-Holsten-Gottorp

,Kolja Afriyie

Frederik Ahlefeldt (1662-1708)

,Anna Sophie af Danmark

,Christian Ditlev Adolph Arenfeldt

,Jörg Asmussen,

August Barlach

Christian 5.,Ernst Christiansen ,(redaktør)Wilhelm Ludwig Christiansen,

Alexander Eckener ,Conrad Engelhardt,

Simon Faber,Thomas Fincke, Frederikke Amalie af Danmark, Annegret Friedrichsen, J.W. Frohne,

Jacob Guido Theodor Gülich,

Frederik Hammerich ,(borgmester)Matthias Hansen, (borgmester)Poul Michael Hansen,Henrik Harries,Christian Ove Haxthausen , Christian Hedemann, Hans Hedemann, Ella Heide, Silke Hinrichsen, Jan Holpert

# data[].attributes.body
Af de 792.600 erhvervsaktive var 1,9% i 1997 beskæftiget ved landbrug, fiskeri og skovbrug, 33,6% i industrien samt bygge- og anlægssektoren, 22% med handel og transport og 42,5% i servicesektoren. Landbruget og levnedsmiddelindustrien har trods det ringe antal beskæftigede stor betydning. Produktionen af vegetabilske og animalske fødevarer er stor; hovedindtægten kommer fra kvægavl og mælkeproduktion. På de meget frugtbare marskjorder produceres hvede, foderplanter, sukkerroer og grøntsager. Ditmarsken, vestkysten mellem Elben og Ejderen, er Tysklands vigtigste kåldyrkningsområde.

# data[].attributes.body
https://www.tvsyd.dk/artikel/dansk-er-blevet-officielt-sprog-i-slesvig

# data[].attributes.body
Den 4 Marts 2018 skal der holdes dette års national mesterskab i rytmisk gymnastik i Tyskland

# data[].attributes.attachment_link.description
Using our free SEO "Keyword Suggest" keyword analyzer you can run the keyword analysis "schleswig holstein wappen" in detail. In this section you can find synonyms for the word "schleswig holstein wappen", similar queries, as well as a gallery of images showing the full picture of possible uses for this word (Expressions).

# data[].attributes.body
I århundreder var Ejderen grænseflod mellem det danske len Slesvig og det tyske len Holsten og der blev talt dansk ned til linjen Egernførde-Husum.

# data[].attributes.attachment_link.title
Gratis billede på Pixabay - Tyskland, Flag, Tilstand

# data[].attributes.attachment_link.description
Download gratis billeder om Tyskland, Flag, Tilstand fra Pixabay biblioteket på over 1.300.000 public domain fotoer, illustrationer og vektore - 2291555

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Danmark efter Napoleonskrigene 1815-1862

Det Danmark, som gik i krig med Preussen og Østrig i 1864, var skabt efter Napoleonskrigene, der fejede hen over Europa i begyndelsen af 1800-tallet. Danmark havde som udgangspunkt søgt at holde sig neutralt, men blev til sidst tvunget ind i en alliance med Napoleons Frankrig. Efter Napoleons nederlag måtte Danmark derfor afstå Norge til Sverige i 1814, men fik dog lov til at beholde sine små kolonier og bilandene i Nordatlanten.

Danmark efter 1815 bestod således af fire dele foruden de få og små kolonier. Nord for Kongeåen ved Kolding lå selve kongeriget Danmark, og syd herfor lå de tre hertugdømmer Slesvig, Holsten og Lauenborg. Af de tre hertugdømmer var Holsten og Lauenborg tyske hertugdømmer med tysktalende befolkning, hvor den danske konge regerede som hertug. De var begge medlemmer af Det Tyske Forbund, der var blevet oprettet i 1815 som en sammenslutning af de mange tyske stater, og Danmark var på denne måde delvist medlem af Det Tyske Forbund gennem besiddelsen af Holsten og Lauenborg.

Til forskel fra Holsten og Lauenborg var Slesvig et dansk hertugdømme og derfor ikke medlem af Det Tyske Forbund. Selvom Slesvig var dansk, var kun knapt halvdelen af befolkningen dansktalende, og særligt i de sydlige dele af Slesvig betragtede man sig snarere som tyskere end danskere. Alt i alt udgjorde hertugdømmernes befolkning ca. 40 % af den samlede helstats befolkningstal. Samtidig var hertugdømmerne den mest økonomisk udviklede del af Danmark og var vigtige for samhandlen med de øvrige tyske stater og resten af Europa.

Den danske helstat 1815-1864 bestod således af det danske kongerige, et dansk hertugdømme og to tyske hertugdømmer. En sammensathed, der ikke var unormal i samtiden, men som dog skulle blive et problem, da den nationalistiske bølge skyllede over Europa i første halvdel af 1800-tallet.

Demokrati og nationalisme 1830-1848

Den første halvdel af 1800-tallet var i Europa præget af både liberale og nationalistiske strømninger, som ofte snoede sig ind i hinanden. I Tyskland faldt kravet om et forenet tysk rige sammen med ønsket om politiske reformer, der gav befolkningen større indflydelse på staternes styring. De to tyske stormagter Preussen og Østrig var dog modstandere af de demokratiske bestræbelser og skeptiske over for kravet om tysk enhed, med mindre de selv kunne kontrollere den.

Også i Danmark kom kravet om demokratiske reformer af det enevældige styre til at hænge tæt sammen med en ny, mere aktiv nationalisme. I 1842 formulerede en af den liberale bevægelses mest fremtrædende medlemmer, Orla Lehmann, kravet om et "Danmark til Ejderen". Det vil sige et Danmark, hvor hertugdømmet Slesvig var indlemmet i kongeriget, mens de tyske hertugdømmer blev udskilt. Hermed skabtes nationalliberalismen, der forenede ønsket om politiske reformer med kravet om en dansk nationalstat.

Problemet med de nationalliberales krav var, at det forudsatte en fuldstændig indlemmelse af Slesvig i Danmark. Ganske vist var Slesvig statsretsligt et dansk hertugdømme, men over halvdelen af befolkningen opfattede sig selv som tyskere. Derved kom de danske nationalliberale bestræbelser naturligvis på tværs af den tyske nationalisme, der ønskede at samle alle tyskere i et samlet tysk rige. Slesvig skulle da også blive stridspunktet i både treårskrigen 1848-1851 samt 1864-krigen, hvorfor disse også kaldes 1. og 2. slesvigske krig.

Treårskrigen og grundloven 1848-51

I Danmark var der i 1834 blevet oprettet rådgivende stænderforsamlinger, hvor de bedrestillede dele af befolkningen kunne stemme og indvælges. I løbet af 1840'erne voksede kravet om mere vidtgående reformer imidlertid, og da Christian 8. døde i januar 1848, var der store forhåbninger til, at efterfølgeren Frederik 7. ville imødekomme kravet om en fri forfatning. Samtidig spredte en revolutionsbølge sig over Europa i begyndelsen af 1848. I en lang række tyske stater var der demonstrationer, der krævede politiske reformer og tysk enhed, og i Frankfurt blev der oprettet et parlament for et samlet Tyskland.

I helstaten Danmark splittede de nationalistiske strømninger landet. Mens der i Slesvig og Holsten lød krav om en egen forfatning og Slesvigs optagelse i Det Tyske Forbund, ønskede de nationalliberale i København en fri forfatning og Slesvigs indlemmelse i kongeriget. Da kravene om Slesvigs indlemmelse i Tyskland blev kendt i København, gik en stor forsamling den 21. marts 1848 til kongen med krav om en fri forfatning, der indlemmede Slesvig i Danmark. Frederik 7. imødekom kravet og udnævnte et ministerium, der skulle indfri løftet. Reaktionen i Slesvig-Holsten kom prompte, da der allerede den 23. marts blev udnævnt en midlertidig regering i hertugdømmerne, der dermed reelt gjorde oprør mod centralmagten i København. Resultatet blev en blodig borgerkrig i den danske helstat, der varede tre år og kostede tusindvis af menneskeliv.

Treårskrigen 1848-51 var dels en borgerkrig mellem kongeriget Danmark og hertugdømmerne Slesvig og Holsten, dels en krig mellem Danmark og Det Tyske Forbund. Efter dansk succes i krigens første måneder nåede militær støtte fra Preussen i foråret 1848 frem til slesvig-holstenerne, og den danske hær blev trængt tilbage. Danmark fik imidlertid hjælp fra Rusland, der så vidt muligt ønskede stabilitet i Europa og var stærk modstander af alle liberale reformer og nationale løsrivelsesbevægelser. Rusland pressede i august 1848 Preussen til at indgå en syv måneders våbenhvile med Danmark. Det lykkedes dog ikke i denne periode at finde en løsning på problemerne, og i begyndelsen af 1849 brød krigen ud igen. Preussiske og slesvig-holstenske tropper trængte op gennem Jylland og belejrede den danske stilling ved Fredericia. Den 6. juli brød de danske styrker imidlertid belejringen i et slag, der senere skulle styrke den danske tiltro til sin hær kraftigt. Få dage senere indgik Danmark og Preussen en simpel fredsaftale, som dog ikke løste nogen af uenighederne. Væsentligt for fredsslutningen var det, at Rusland og til dels også Sverige truede med at gribe ind i krigen på dansk side.

Efter fredsslutningen mellem Preussen og Danmark stod de slesvig-holstenske styrker nu alene over for de danske, og 25. juli 1850 udkæmpedes krigens blodigste slag på Isted Hede i Slesvig, hvor over 6.000 soldater omkom. Resultatet blev en dansk sejr, og få måneder senere valgte den midlertidige regering i Slesvig-Holsten at træde tilbage og nedlægge hæren, hvorved krigen reelt var slut.

Midt under krigen, i juni 1849, havde Danmark fået sin første delvist demokratiske grundlov. Hermed afskaffedes enevælden, og der blev etableret en folkevalgt rigsdag, hvor ca. 15 % af befolkningen havde stemmeret, hvilket var en stor andel efter datidens standarder. Tanken var, at den nye grundlov både skulle gælde for kongeriget Danmark og Slesvig, men på grund af krigen blev det indføjet i Junigrundloven, at dens gyldighed for Slesvig først ville blive bestemt efter en fredsafslutning. På grund af den uafklarede stilling, krigen endte med, kom loven dog aldrig til at gælde for Slesvig, der sammen med Holsten og Lauenborg fortsatte med at være styret enevældigt af den danske konge i hans egenskab af hertug.

Den problematiske fred 1851-52

Umiddelbart kunne det i 1851 se ud, som om Danmark havde vundet treårskrigen, men realiteterne var mere komplicerede end som så. Preussen havde udelukkende trukket sig ud af krigen grundet pres fra Rusland og til dels også England, og Preussen og Danmark havde ikke ved fredsslutningen kunnet enes om andet end at indstille krigshandlingerne. Danmark havde også besejret den fælles slesvig-holstenske hær, men havde ikke indtaget Holsten, hvor Det Tyske Forbund havde overtaget kontrollen efter ophøret af krigshandlingerne. Treårskrigen afsluttedes heller ikke med nogen egentlig fredskonference eller fredstraktat. I stedet kom freden til at bestå af en række aftaler og noteudvekslinger mellem parterne, hvis fortolkning senere blev diskuteret ivrigt, og som kom til at danne grundlaget for den næste slesvigske krig i 1864.

Londontraktaten af 1852 var ikke en egentlig fredstraktat, men kom delvist til at virke som en sådan, idet de europæiske stormagter her anerkendte den danske helstats integritet og derved hertugdømmernes tilknytning til Danmark. Preussen og Østrig underskrev begge Londontraktaten, men fik tilføjet til traktaten, at den ikke rokkede ved Det Tyske Forbunds rettigheder over for de tyske hertugdømmer Holsten og Lauenborg. Samtidig anerkendte stormagterne med Londontraktaten, at arvefølgen for hele det danske rige efter den barnløse Frederik 7.s død skulle overgå til prins Christian (den senere Christian 9.). Herved lykkedes det den danske regering at sikre, at riget ikke blev splittet op som følge af strid om arvefølgen til henholdsvis kongeriget og hertugdømmerne.

Det skulle dog få betydning op til 1864-krigen, at Det Tyske Forbund ikke havde underskrevet Londontraktaten. Forud for Londontraktaten i 1852 havde den danske, østrigske og preussiske regering udvekslet noter omkring hertugdømmernes stilling i slutningen af 1851, hvor de gjorde deres synspunkter klar. Ifølge Preussen og Østrigs opfattelse bestod den danske helstat af fire dele, hvor ingen af delene måtte underordnes de øvrige. Samtidig forventede de, at den tyske elite i Holsten og Lauenborg skulle have udstrakt indflydelse på disse hertugdømmers styrelse, og endelig gjorde de opmærksom på, at selvom Slesvig var dansk land, var der historiske og formelle bånd mellem Holsten og Slesvig, som ikke uden videre kunne brydes. Fra dansk side indrømmede man over for Preussen og Østrig, at Holsten og Lauenborgs stænderforsamlinger skulle tages med på råd i hertugdømmets styrelse, og at Slesvig ikke skulle sluttes sammen med kongeriget Danmark, men fortsat være en selvstændig enhed af helstaten. Samtidig afviste man dog på det bestemteste, at nogle tyske magter skulle kunne få indflydelse på, hvorledes Danmark styrede Slesvig, som var gammelt dansk land. Junigrundloven skulle kun gælde for kongeriget, og der skulle udarbejdes en ny forfatning for hele helstaten.

Disse 1851-52-aftalers betydning skulle de følgende 12 år blive et omstridt diskussionspunkt mellem Danmark og de tyske magter. Fra tysk side krævede man de kommende år en udstrakt indflydelse på Holsten og Lauenborgs forhold, som skiftende danske regeringer havde meget vanskeligt ved at acceptere. I sidste ende var det dog Slesvig, der var det virkelige stridspunkt. Fra dansk side var man rede til at udstede erklæringer om de danske hensigter, men i sidste ende var Slesvig dansk land, og ingen fremmed magt kunne bestemme, hvordan Danmark ordnede forholdene her. De tyske magter, derimod, var ikke villige til at indrømme Danmark uindskrænket kontrol over Slesvig. De mente at have fået garanti på, at Slesvig ikke skulle indlemmes i Danmark, og samtidig mente de, at både de historiske bånd mellem Holsten og Slesvig og den udstrakte tysktalende befolkning i Slesvig gav dem ret til at varetage alment tyske interesser. Så længe der var denne helt grundlæggende uenighed om, hvorvidt Slesvig var dansk eller tysk land, skulle det vise sig umuligt at nå til enighed mellem parterne.

Mellemspil 1852-1860

Som følge af 1851-52-aftalerne fik den danske konge atter fuld kontrol over hele sit rige, men i alle dele af Tyskland blev der fulgt nøje med i, hvad han stillede op med det. I de følgende år tilspidsedes uenigheden mellem Holsten og kongeriget, om hvorledes helstaten skulle organiseres. Holsten var i sig selv langt svagere end Danmark, men havde samtidig 40 millioner tyskere i ryggen, hvilket den danske stat naturligvis ikke kunne se bort fra.

Et første forsøg på at ordne forholdene i hele Danmark blev gjort med Helstatsforfatningen af 1855. Her bevaredes Junigrundloven fra 1849 stort set intakt for kongerigets vedkommende, men den suppleredes nu med en overbygning for hele helstaten. Demokratisk set var dette et tilbageskridt, da helstatsforfatningen havde en ret begrænset valgret til det øverste rigsråd, men det var langt fra alle ledende politikere i Danmark, der beklagede dette, da flere mente, at Junigrundloven var gået for vidt.

Helstatsforfatningen stødte dog øjeblikkeligt på modstand i Holsten, hvor man dels klagede over, at den holstenske stænderforsamling ikke var taget med på råd, dels over at hertugdømmerne altid ville være i mindretal i rigsrådet i forhold til kongeriget. Begge dele, mente man, var i strid med aftalerne fra 1851-52. Holsten (og også Lauenborgs) afvisning af helstatsforfatningen blev støttet både af Det Tyske Forbund og af Preussen og Østrig, og under trussel om militær indgriben fra forbundets side måtte den danske konge og regering ophæve forfatningen for de to tyske hertugdømmers vedkommende.

De fortsatte problemer, som Holsten og Lauenborg skabte for den danske helstat, gav efterhånden vind i sejlene for Ejderpolitikken i Danmark i forhold til de, som ønskede helstaten opretholdt. Flere og flere så nu den eneste mulige løsning som enten en udskillelse af Holsten og Lauenborg eller i det mindste en udstrakt selvstændighed til de to tyske hertugdømmer. Dette ville så give Danmark mulighed for at skabe en tættere tilknytning mellem Slesvig og kongeriget. I slutningen af 1850'erne skulle det imidlertid vise sig, at heller ikke dette var en farbar løsning, da Holsten slet ikke ønskede at forlade den danske helstat, med mindre det skete sammen med Slesvig.

Situationen tilspidses 1860-62

Omkring 1860 spidsede konflikten mellem Holsten og Danmark til. I Holsten var stænderforsamlingen utilbøjelig til at acceptere nogen anden ordning end en fuldstændig ligestilling mellem helstatens fire dele og stadfæstelse af de historiske bånd mellem Holsten og Slesvig. For Danmark var en sådan ordning derimod uacceptabel, da det ville medføre politisk handlingslammelse og give alt for stor tysk indflydelse på dansk politik gennem Holstens og Lauenborgs vetoret i fælles anliggender. Problemet var, at den holstenske holdning til stadighed fandt opbakning blandt de tyske stater, der truede Danmark med militær indgriben, hvis Danmark ikke ordnede helstatens forhold i overensstemmelse med den tyske forståelse af 1851-52-aftalerne.

Til forskel fra under treårskrigen i 1848-51 havde Danmark i begyndelsen af 1860'erne vanskeligt ved at finde international opbakning til sine synspunkter. Rusland, som havde støttet Danmark mod Preussen i 1848-50, var svækket som international aktør efter sit nederlag i Krimkrigen i 1855. Frankrig var tilbøjelig til at betragte de tyske krav som retfærdige nationalpolitiske krav, og heller ikke Europas stærkeste magt England var villig til at gribe aktivt ind i den dansk-tyske konflikt. Næsten lige meget hvor danske repræsentanter henvendte sig i Europa, lød det velmenende men ubrugelige råd, at Danmark måtte finde en måde at indrette sig på, som tilfredsstillede Holstens og de tyske magters krav.

I 1861 var det tæt på at komme til væbnet konflikt mellem Det Tyske Forbund og Danmark over spørgsmålet om, hvorvidt den holstenske stænderforsamling skulle have forelagt den del af helstatens budget, der vedrørte Holsten. Nu greb stormagterne imidlertid ind, anført af England og Sverige, og krigen blev undgået. I slutningen af 1861 var der derfor lagt op til, at Danmark skulle forhandle direkte om en løsning på problemerne med Østrig og Preussen, der skulle forhandle på Det Tyske Forbunds vegne. Dette førte til udvekslinger af synspunkter i første halvdel af 1862, som dog kun syntes at bekræfte, at man ikke kunne enes om en løsning på problemerne.

Selvom det således endelig tydede på, at Danmark havde fået de neutrale stormagter til at interessere sig for sine problemer i 1861, var der det store problem, at disse magter mente, at problemet ikke blot var Holsten og Danmarks uoverensstemmelser, men også Slesvigs status i forhold til Danmark. Den danske regerings forsøg på at undgå, at Slesvig blev draget ind i diskussionerne, var dermed mislykkedes, og problemet blev nu i udlandet i stigende grad set som et slesvig-holstensk problem.

Mens holstenerne og de tyske magter skærpede tonen over for Danmark i 1860-61, skete det samme fra dansk side. Bortset fra et kort afbræk havde den nationalliberale C.C. Hall været regeringsleder siden 1857, og i 1861 optog han også Ejderpolitikkens fader Orla Lehmann i sin regering. Hall var i 1861 efterhånden nået til den overbevisning, at Slesvigs tilknytning til Danmark og de tyske hertugdømmers udskillelse var nødvendig for at skabe en varig løsning. Her fandt han naturligvis støtte hos Lehmann, og også folkestemningen var overvejende for en Ejderdansk løsning, anført af de to toneangivende nationalliberale aviser Fædrelandet og Dagbladet, ligesom Frederik 7. var overbevist om, at der var historiske danske bånd til Slesvig, som aldrig måtte brydes. Der var i 1862 også stigende tiltro til, at Danmark kunne få international opbakning. England havde eksempelvis under den seneste konfrontation vist sig mere villig end tidligere til at finde en løsning, der tilfredsstillede begge parter.

Først og fremmest rettede forhåbningerne om international hjælp sig dog mod Sverige. I en tid hvor den skandinavistiske tanke om en fælles nordisk identitet blomstrede, var det naturligt, at man søgte hjælp hos broderfolket mod truslen fra syd. Den nyligt tiltrådte svensk-norske konge Karl 15. var også en ivrig tilhænger af skandinavismen, og han havde et tæt forhold til Frederik 7. Selvom Karl 15. til tider udtalte sig mere positivt om en nordisk forsvarsunion, end han havde belæg for i sit politiske bagland, var han med til at skabe en stor tiltro til, at Sverige ville komme Danmark til hjælp, hvis det skulle komme til krig med Tyskland.

I sommeren 1862 stod Danmark således over for et næsten uløseligt udenrigspolitisk problem, der dominerede hele den politiske dagsorden. Det betød dog ikke nødvendigvis, at man var modløs. Selvom man var oppe imod stormagter som Preussen og muligvis også Østrig, var det lykkedes de danske styrker og det danske diplomati at afværge angrebet på landets enhed i 1848, så hvorfor skulle det ikke kunne lykkes igen. Måske kunne en politisk løsning stadig findes, og hvis ikke, måtte de danske våben vise, hvad de kunne på slagmarken, gerne med hjælp fra de nordiske broderfolk og med støtte af den stolte danske flåde, der sandsynligvis ville være den tyske overlegen.

# data[].attributes.attachment_link.description
Danmark efter Napoleonskrigene 1815-1862 Det Danmark, som gik i krig med Preussen og Østrig i 1864, var skabt efter Napoleonskrigene, der fejede hen over Europa i begyndelsen af 1800-tallet. Danmark havde som udgangspunkt søgt at holde sig neutralt, men blev til sidst tvunget ind i en alliance med Napoleons Frankrig.

# data[].attributes.body
krigen stoppede i 1864

# data[].attributes.body
Flensborg, Kappel, Gluckstadt, Husum, Itzehoe, Kiel.

# data[].attributes.body
Danskerne fik et nederlag i  et folkeafstemning i 1920 da befolkningen skulle vælge, om de vil leve i Danmark eller Tyskland. Nordslesvig stemte sig hjem til Dannark da Sydslesvig stemte sig hjem til Tyskland. For første gang blev det gamle Slesvig delt i mellem to stater.

Danskerne forsatte stadig efter nederlaget med det politiske arbejde i Slesvig, og havde succes.

Efter anden verdenskrig i 1945 oplevede de danske politikere en stor blomstring. Ved det første demokratiske valg (komanulvaglet i 1946) efter krigen fik danskerne over 50% af stemmerne.

Ved landsvaglet i 1947 fik den danske bevægelse 33% af stemmerne i Sydslesvig. Hvis man tager højde for de østtyske krisflytninger i religionen, så bliver resultatet endnu tydeligere på 55% gik til den danske kandidater.

Efterkrigsårende stillede Danmark ikke på som et parti, men som enkle personer. Derfor blev der gjort krav på deres rettigheder og muligheder, som det tyske parti til afstemningen.

# data[].attributes.body
Region Syddanmark samarbejder med delstaten Slesvig-Holsten

# data[].attributes.body
Treårskrigen foregik fra år 1848 til år 1851. Det var en borgerkrig.

# data[].attributes.headline
Slesvig-Holsten eller på tysk Schleswig-Holstein

# data[].attributes.subject
Slesvig-Holsten eller på tysk Schleswig-Holstein

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=c5ZfF55Ca5A

# data[].attributes.body
Kiel, Lübeck, Flensborg, Glückstadt, Itzehoe.

# data[].attributes.body
man kan snakke tysk og dansk i slesvig

# data[].attributes.body
Tolk-schau er en forlystelses-park i Syd-Slesvig

# data[].attributes.headline
I 1864 til 1945 blev det politiske beslutninger bestemt i flertal. Målet var at hævde sig kulturelt over den (nye herre).

# data[].attributes.subject
I 1864 til 1945 blev det politiske beslutninger bestemt i flertal. Målet var at hævde sig kulturelt over den (nye herre).

# data[].attributes.body
der er 4 golf klubber i Slesvig

# data[].attributes.attachment_link.title
Danskerne i Slesvig 1864-1920 - kort fortalt

# data[].attributes.attachment_link.description
Videoen er en del af e-bogen Historie og grænseland. Historiske tekster. Videoen beskriver kort livet som dansksindet i Slesvig fra 1864-1920.

# data[].attributes.headline
Retten om at bestemme de politiske beslutninger i flertal levere stadig videre i SSV's  forståelse for kulturel mangfoldighed.

# data[].attributes.subject
Retten om at bestemme de politiske beslutninger i flertal levere stadig videre i SSV's  forståelse for kulturel mangfoldighed.

# data[].attributes.body
Inden 1864 ejede Danmark Slesvig-Holsten. Måden de tabte Slesvig på var at de gik i krig og tabte området.

# data[].attributes.headline
Vaden, der udgør området mellem kysten og de yderste øer, er hovedsagelig tør ved lavvande og indgår i Naturpark Wattenmeer.

# data[].attributes.subject
Vaden, der udgør området mellem kysten og de yderste øer, er hovedsagelig tør ved lavvande og indgår i Naturpark Wattenmeer.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I 1460 valgte de magtfulde slesvig-holstenske adelsmænd Christian 1. til hertug og greve, men dog på de betingelser, at han skulle sørge for, at de to fyrstedømmer Slesvig og Holsten skulle forblive sammen, og de måtte aldrig blive skilt ad. Grunden til, at man ville skille dem ad, var fordi Slesvig var et dansk hertugdømme, og Hosten var tysk fyrstedømme.

Kravet satte derfor Christian 2. og hans efterfølgere helt frem til 1800-tallet i helt særlig situation, netop fordi de var hertuger af Slesvig, og samtidig var de vasaller af den danske konge. (Dvs. at de samtidig var hertuger af Holsten, og de var også tyske rigsfyrster.)

Nogle af grundende til, at Holsten og Slesvig skulle forblive sammen, var fordi Holsten lå lige på midten mellem Danmark og Tyskland.
Aftalen blev skrevet ned i et brev, man i dag kalder for Ribe-brevet, delt i to eksemplarer. Det ene, den danske konges, findes stadig i Rigsarkivet, mens det holstenske ridderskabs eksemplar ligger i Det slesvig-holstenske Landsarkiv.

Dengang betød Slesvig og Holsten en stor del i både Danmark og Tyskland, og det endte det også med at gøre senere hen. 400 år efter fik Ribe brevet en stor betydning, specielt politisk. Men specielt hertugdømmet Slesvig Holsten var der meget kamp om i de senere år. Både i 1. Verdenskrig og opefter har man kæmpet på sin vis om at få riget, derfor har det stadig betydning den dag i dag.

# data[].attributes.attachment_link.description
I 1460 valgte de magtfulde slesvig-holstenske adelsmænd Christian 1. til hertug og greve, men dog på de betingelser, at han skulle sørge for, at de to fyrstedømmer Slesvig og Holsten skulle forblive sammen, og de måtte aldrig blive skilt ad. Grunden til, at man ville skille dem ad, var fordi Slesvig var et dansk hertugdømme, og Hosten var tysk fyrstedømme.

# data[].attributes.headline
 I dag findes der et dansk mindretal med egne skoler og kulturinstitutioner i byen.

# data[].attributes.subject
 I dag findes der et dansk mindretal med egne skoler og kulturinstitutioner i byen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Samlingen under den danske krone og Helstaten 1721-1814

Efter Store Nordiske Krig inkorporerede Frederik 4. i 1721 de gottorpske dele af Slesvig i den danske krone (se Arvehyldningen i Slesvig), dog uden at indføre kongerigsk lovgivning og administration eller dansk administrationssprog. Også de sønderborgske hertugers andele og grevskaberne Pinneberg og Rantzau kom med tiden på kongens hænder.

I 1762 kom en gottorper, Peter 3., på den russiske trone, og en dansk-russisk krig truede, men i 1767 blev der indgået en aftale, der fra 1773 sikrede kongen den gottorpske del af Holsten. Hertugdømmerne var igen samlet under den danske konge (se også det gottorpske spørgsmål og Helstaten).

Tidens økonomiske fremgang gavnede søfart, handel og landbrug. Regeringens omfattende reformpolitik indebar bl.a. udskiftning af jorderne og ophævelse af livegenskabet. Kongetroskab og helstatspatriotisme var udbredt både blandt dansk- og tysktalende indbyggere.

Efter Det Tysk-romerske Riges opløsning indlemmedes Holsten 1806 i det danske monarki. Regeringens forsøg på at styrke Helstatens enhed og Hertugdømmernes danske element standsedes imidlertid af Napoleonskrigene.

Nationale bevægelser 1815-48

Det danske nederlag i Englænderkrigene svækkede Helstaten. Holsten blev 1815 medlem af Det Tyske Forbund, og samtidig inspireredes professorer ved universitetet i Kiel af den tyske enheds- og frihedsbevægelse og grundlagde med udgangspunkt i Ridderskabets gamle privilegier slesvig-holstenismen.

Omkring 1840 begyndte den nationale konfrontation mellem den slesvig-holstenske og den danske bevægelse i Nordslesvig, som krævede dansk ligeberettiget med tysk i det sprogblandede Slesvig. Den fik støtte fra nationalliberale i Danmark, der ønskede Ejdergrænsen gennemført (se Ejderpolitik).

Op gennem 1840'erne agiterede begge bevægelser ivrigt via presse, folkefester og foreningsdannelser. Den augustenborgske linjes arvekrav blev fra 1844 en integreret del af slesvig-holstenismen, men blev afvist af kongen med Det Åbne Brev fra 1846. Endnu i 1848 var størstedelen af befolkningen imidlertid nationalt uengageret.

De slesvigske krige

Inspireret af de europæiske revolutioner og udfordret af regeringsskiftet i København iværksatte slesvig-holstenske ledere den 24.3.1848 en opstand for Hertugdømmernes demokratisering og forening med Tyskland ( Die Erhebung). En provisorisk regering blev dannet og anerkendt i Holsten og Sydslesvig, mens Nordslesvig forblev loyalt mod den danske konge.

Opstanden førte til krig med Danmark (1. Slesvigske Krig, se de slesvigske krige). Militær støtte fra Preussen sikrede indtil februar 1851 slesvig-holstensk herredømme over Holsten og til dels Slesvig.

En selvstændig slesvig-holstensk stat blev opbygget; en folkevalgt landsforsamling vedtog således 15.9.1848 en liberal statsgrundlov. Da Preussen opgav sin støtte, var den slesvig-holstenske sag imidlertid tabt, og det danske styre blev genetableret.

Dette formåede trods tidens økonomiske fremgang ikke at skabe en løsning på Helstatens forfatningsproblem, der både tilgodeså det konservative Slesvig-holstenske Ridderskab og det danske demokrati i kongeriget. Modviljen hos de slesvig-holstensk-sindede holdtes derimod ved lige af sprogreskripterne, der mod den berørte befolknings ønske indførte dansk som skole- og til dels kirkesprog i Mellemslesvig.

Den danske Novemberforfatning fra 1863, der var fælles for kongeriget og Slesvig, førte i februar 1864 til krig mellem Danmark og de tyske stormagter Østrig og Preussen (2. Slesvigske Krig).

Ved freden i Wien 30.10.1864 måtte Danmark afstå Slesvig og Holsten til de to sejrsmagter. Prins Frederik af Augustenborg rejste arvekrav på Hertugdømmerne og fik folkelig opbakning i Holsten og Sydslesvig, men blev udmanøvreret af den preussiske ministerpræsident Otto von Bismarck. Uenighed mellem Østrig og Preussen førte i 1866 til Den Preussisk-østrigske Krig, som Preussen vandt.

Provins i Preussen 1867-1918

Ifølge Pragerfreden 1866 overdrog Østrig sine rettigheder i Slesvig og Holsten til Preussen, der i januar 1867 indlemmede Hertugdømmerne som provinsen Slesvig-Holsten. Hermed forenedes de i 1876 med det tidligere hertugdømme Lauenburg.

Domstole og forvaltning blev gennemgribende moderniseret efter preussisk mønster, hvormed århundreders administrative virvar ophørte. Indlemmelsen i Preussen vakte stærk modvilje i Hertugdømmerne.

De slesvig-holstensk-sindede forsonedes dog med Preussen efter Tysklands sejr over Frankrig 1870-71 og oprettelsen af Det Tyske Kejserrige. Det økonomiske opsving efter tilknytningen til den ekspanderende tyske økonomi virkede også integrerende.

Væksten fremmedes af investeringer i industrien og infrastrukturen (jernbanerne og Kielerkanalen fra 1895). Som helhed beholdt provinsen dog sit agrare præg. Blandt de tyske partier dominerede først de nationalliberale og venstreliberale, men snart vandt Socialdemokratiet et stærkt fodfæste i provinsen. Stærke nationalistiske strømninger samledes i kriger- og flådeforeninger.

Det nordslesvigske spørgsmål

Den dansksindede befolkning fastholdt ønsket om forening med Danmark, støttet på Pragerfredens Paragraf 5, der foreskrev en folkeafstemning om Nordslesvigs nationale tilhørsforhold. Forhandlinger herom mellem den preussiske og den danske regering strandede dog, og i 1878 ophævedes Paragraf 5.

Efter 1864 forsøgte de preussiske myndigheder først at integrere de dansksindede ved en ret moderat nationalitetspolitik. Fra 1880'erne skærpedes fortyskningspolitikken imidlertid med assimilering som mål, fx ved indførelsen af rent tysk skolesprog i 1888 og ved de politiske forfølgelser under overpræsident E.M. von Köller 1898-1901.

Den preussiske politik svækkede danskheden numerisk, men fremprovokerede tillige dens organisering i mange nationale foreninger (se Sønderjylland (nationale foreninger)). Først efter Tysklands nederlag i 1. Verdenskrig og Versaillesfreden løstes grænsespørgsmålet på grundlag af folkenes selvbestemmelsesret (se sindelagsgrænse).

Folkeafstemningerne 10.2.1920 i Nordslesvig og 14.3 i Mellemslesvig gav overbevisende hhv. dansk og tysk flertal og førte til Slesvigs deling langs nutidens dansk-tyske grænse (se Genforeningen).

Revolution og Weimartid 1918-33

Udgået fra matroser i flåden ved Kiel og støttet af soldater og arbejdere i land sejrede revolutionen allerede 5.-7.11.1918 i Slesvig-Holsten. Herfra bredte den sig til det øvrige Tyskland. Weimarrepublikkens demokrati hvilede dog også i Slesvig-Holsten på et usikkert fundament. Ved valgene trængtes Weimarpartierne (socialdemokrater og venstreliberale) snart tilbage, i 1920'erne af de tysknationale, i 1930'erne af nazisterne.

Ved rigsdagsvalget i juli 1932 opnåede NSDAP absolut flertal i provinsen. Kravet om en revision af 1920-grænsen blev fremsat af slesvig-holstenske højrepartier og grænseorganisationer, der støttede det tyske mindretal i Nordslesvig.

Nazisme og krig 1933-45

Den nazistiske magtovertagelse 1933 i Slesvig-Holsten fulgte det almindelige tyske mønster med ensretning af det økonomiske, politiske og kulturelle liv og forfølgelse af oppositionen og jøderne.

Den slesvig-holstenske kampagne mod 1920-grænsen og det danske mindretal i Sydslesvig intensiveredes, men en grænseflytning afvistes af den tyske rigsregering, og det danske mindretal beholdt sine rettigheder, om end dets medlemmer individuelt var under stærkt pres fra de lokale nazistiske omgivelser.

Ved en reform i 1937 afgav Slesvig-Holsten Altona og Wandsbek til Hamburg, men modtog til gengæld Lübeck og den oldenborgske enklave omkring Eutin.

Bortset fra de bomberamte storbyer Lübeck og Kiel blev Slesvig-Holsten forholdsvis lidt berørt af krigshandlinger under 2. Verdenskrig. Fra vinteren 1944-45 frem til 1946 modtog provinsen dog hundredtusinder af flygtninge og fordrevne fra de tyske østområder.

I krigens sidste dage flygtede også den tyske rigsregering under storadmiral Karl Dönitz nordpå til Flensborg, indtil den arresteredes af briterne.

Forbundslandet Slesvig-Holsten efter 1945

Fra maj 1945 var provinsen besat og styret af briterne. 1946 fik Slesvig-Holsten status som selvstændig delstat med en ministerpræsident som regeringsleder. I 1947 blev den første landdag valgt.

Sin endelige form som moderne demokratisk forbundsland fik Slesvig-Holsten efter oprettelsen af Forbundsrepublikken Tyskland og vedtagelsen af en landsforfatning i 1949.

Forbundslandet fik del i det vesttyske "Wirtschaftswunder", men har dog ikke haft samme økonomiske vækst som andre forbundslande, og der har lejlighedsvis været debat om Slesvig-Holstens overlevelsesevne som selvstændigt forbundsland. Slesvig-Holsten har oftest haft ministerpræsidenter fra CDU, nemlig 1946-47, 1950-88 og fra 2005, mens SPD har regeret 1947-50 og 1988-2005.

Det sydslesvigske spørgsmål

Det totale tyske nederlag i maj 1945, nøden og flygtningepresset fik også mange tysksindede sydslesvigere til at sætte deres fremtidshåb til landsdelens forbindelse med Danmark. Det danske mindretal opnåede eksplosiv nytilgang, der opfangedes kulturelt i Sydslesvigsk Forening (SSF) og politisk i Sydslesvigsk Vælgerforening (SSW).

Kravet om Sydslesvigs indlemmelse i Danmark lod sig imidlertid ikke realisere på grund af ledende danske politikeres skepsis mht. sindelagsskiftets holdbarhed. Efter det tyske samfunds stabilisering fra 1948/49 gik bevægelsen stærkt tilbage, og Sydslesvigspørgsmålet blev et nationalt mindretalsproblem.

Trods modstand fra borgerlige slesvig-holstenske politikere fik det sin løsning med Kielerklæringen 1949 og især med København-Bonn-erklæringerne af 1955, der skabte rammerne for nutidens fredelige dansk-tyske sameksistens syd og nord for grænsen af 1920.

# data[].attributes.attachment_link.title
Slesvig-Holsten - historie siden 1721 | Gyldendal - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.description
Efter Store Nordiske Krig inkorporerede Frederik 4. i 1721 de gottorpske dele af Slesvig i den danske krone (se Arvehyldningen i Slesvig), dog uden at indføre kongerigsk lovgivning og administration eller dansk administrationssprog. Også de sønderborgske hertugers andele og grevskaberne Pinneberg og Rantzau kom med tiden på kongens hænder.

# data[].attributes.headline
Både på Halligerne og på halvøen Eiderstedt ligger huse på kunstige forhøjninger (værfter). Eiderstedt er kendt for den bemærkelsesværdige byggeform haubargen (barghus), en firelænget gård med ét tag.

# data[].attributes.subject
Både på Halligerne og på halvøen Eiderstedt ligger huse på kunstige forhøjninger (værfter). Eiderstedt er kendt for den bemærkelsesværdige byggeform haubargen (barghus), en firelænget gård med ét tag.

# data[].attributes.body
Området mellem Danevirke og Ejderen var oprindeligt øde, men blev befolket i år 1100

# data[].attributes.body
krigen som fandt sted i området
( Slesvig-Holsten) var meget hår for danmark.
mange danskere døde

# data[].attributes.headline
Kun de tre nordlige øer, Sild (tysk Sylt), Føhr (tysk Föhr) og Amrum, har en kerne af istidsaflejringer. 

# data[].attributes.subject
Kun de tre nordlige øer, Sild (tysk Sylt), Føhr (tysk Föhr) og Amrum, har en kerne af istidsaflejringer. 

# data[].attributes.body
I Ribe-brevet blev det fastslået at hertugdømmet var en selvstændig enhed med egen lovgivning

# data[].attributes.body
2. Slesvigske Krig blev udkæmpet mellem på den ene side Preussen og Østrig og på den anden Danmark i tiden 1. februar – 20. juli 1864. Krigen førte til, at Danmark måtte afstå hertugdømmerne Holsten, Lauenborg og Slesvig.

# data[].attributes.headline
Efter den prøjsiske besættelse begyndte det politiske arbejde i Slesvig.

# data[].attributes.subject
Efter den prøjsiske besættelse begyndte det politiske arbejde i Slesvig.

# data[].attributes.headline
Slesvig-Holstens mange badebyer og kursteder er attraktive for turister, men den store søgning til badestederne belaster landskabet. Desuden foregår en livlig indkøbsturisme over den dansk-tyske grænse.

# data[].attributes.subject
Slesvig-Holstens mange badebyer og kursteder er attraktive for turister, men den store søgning til badestederne belaster landskabet. Desuden foregår en livlig indkøbsturisme over den dansk-tyske grænse.

# data[].attributes.body
I det 12. århundrede blev Slesvig til et Hertugdømme og givet til den danske konge som len

# data[].attributes.headline
Kielarkanelen, der forbinder Nordsøen med Østersøen, en vigtig rolle.

# data[].attributes.subject
Kielarkanelen, der forbinder Nordsøen med Østersøen, en vigtig rolle.

# data[].attributes.headline
Efter den Store Nordiske Krig inkorporerede Frederik 4. i 1721 gottorpske dele af Slesvig, dog uden at inføre danske 

# data[].attributes.subject
Efter den Store Nordiske Krig inkorporerede Frederik 4. i 1721 gottorpske dele af Slesvig, dog uden at inføre danske 

# data[].attributes.body
Idag kalder man i Tyskland Jylland for Nordslesvig

# data[].attributes.headline
den midterst del af slegsvig er sandet og ikke frugtbar 

# data[].attributes.subject
den midterst del af slegsvig er sandet og ikke frugtbar 

# data[].attributes.body
Slesvig blev flere gange befæstet med borge og slotte, den seneste er Gottorp slottet. I 1459 var slottet i be

# data[].attributes.body
Areal 24,3 km²
Inbyggere 24.500
Vejr -10o
Postnummer 24837

# data[].attributes.body
Første Slesvigske Krig. 1848-51 udkæmpedes Første Slesvigske Krig mellem Danmark og Slesvig-Holsten. Krigen handlede om Slesvig, som begge parter ønskede.

# data[].attributes.body
Det havde mange år stået klart at den danske  kongeslægt  ville uddø Kong Frederik den 7.  Han døde 15 November 1863 som den sidste i Oldenborg-Slægten. I London-protokollen fra 1852 var det bestemt at prins Christian skulle efterfølge ham som både konge af Danmark og hertug af Slesvig, Holsten og Lauenborg.

Den danske konge havde siden Middelalderen også været hertug af slesvig og holsten, men der gjaldt forskellige arveret i områderne  I Danmark ville tronen blive nedarvet via kvindesiden, hvis mandssiden uddøde.I Holsten, som var tyst len indtil 1806, gjaldt den saliske ret, og derfor kunne tronen kun nedarves via massiden. Da den gamle grænse mellem Danmark og det tyske-rommerske rige gik ved ejderen, gjaldt i slesvig som danske len Jyske Lov og den danske arveret, men efter tysk opfattelse var forbindelsen mellem Slesvig og Holsten (evig uddelt) så vigtig, at den saliske ret også skulle gælde i Slesvig. De tysksindede slesvig-holstenere kæmpede særlig for dette, da de ønskede en slesvig-holstensk stat og dermed også en slesvig-holstensk hertug.

# data[].attributes.body
i år 1000 var Ejderen en fast grænse mellem danerene og de syd boende

# data[].attributes.body
Dansk er et officielt sprog i Slesvig

# data[].attributes.body
Slesvig opstod i middelalderen. Den gang var Slesvig ligesom Sønderjylland. Den ligger imellem Konge åen og Ejderen. I gamle dage var Slesvig delt i tre.

# data[].attributes.body
Hertugdømmet Slesvig opstod i middelalderen og lå dengang i Sønderjylland

# data[].attributes.headline
Danmark og Tyskland kæmpede om Slesvig...

# data[].attributes.subject
Danmark og Tyskland kæmpede om Slesvig...

# data[].attributes.body
...for at Danmark ville have grænsen længere ned i Tyskland og Tyskland ville have grænsen op i Danmark

# data[].attributes.body
Slesvig -holsten er den  norligste tyske delstat og grænser op til danmark i nord.

# data[].attributes.body
det nuværende byvåben blev indført i 1935

# data[].attributes.body
Slesvig ligger i Tyskland i den nordøstlige del af Tyskland!