# data[].attributes.headline
Іван Палійчук

# data[].attributes.subject
Іван Палійчук

# data[].attributes.headline
Марічка Гутенюк(Кошель Аліна)

# data[].attributes.subject
Марічка Гутенюк(Кошель Аліна)

# data[].attributes.body
Марічка Гутенюк – головна героїня, яка складала коломийки. Українська Джульєта, яка потопає в Черемоші.

“…. і сама вміла складати пісні.  Сидячи на землі, поруч з Іваном, вона обіймала свої коліна і потиху гойдалася в такт. Її круглі  литки, опалені сонцем і од колін голі до  червоних онучів, чорніли під полою сорочки, а повні губи мило ламались, коли вона починала…

“Обзивалась на гру флояри (сопілки), як самичка до дикого голуба, – співанками. Вона  їх знала безліч. Звідки вони з’явились – не могла б розказати. Вони, здається, гойдалися з нею ще  в колисці, хлюпались у купелі, родились у її грудях…”

# data[].attributes.headline
Палагна (Терещенко Валерія)

# data[].attributes.subject
Палагна (Терещенко Валерія)

# data[].attributes.body
«На добрім хазяйстві Палагна набралась тіла, стала повна й червона, курила люльку, носила пишні шовкові хустки, а на воластій шиї блищало в неї стільки намиста, що челядь із заздрощів аж розсідалась».

# data[].attributes.headline
Мольфар Юра(Кошель Аліна)

# data[].attributes.subject
Мольфар Юра(Кошель Аліна)

# data[].attributes.body
Юра – сусід Палійчуків, мольфар.

“Про нього люди казали, що він богує. Він був як бог, знаючий і сильний, той градівник і мольфар. В своїх дужих руках тримав сили небесні й земні,  смерть і життя, здоров’я маржини й людини, його боялись, але потребували усі…”

“Ага! Ти так!.. То я мушу тебе заклинати. Я заклинаю вас, громи й громовенята, тучі і тученята, я розганяю тебе, фортуно, наліво, на ліси й води…

# data[].attributes.headline
Фольклорне тло твору (звичаї, обряди)

# data[].attributes.subject
Фольклорне тло твору (звичаї, обряди)

# data[].attributes.headline
Фольклорне тло твору (звичаї, обряди) (Ткаченко Ілля)

# data[].attributes.subject
Фольклорне тло твору (звичаї, обряди) (Ткаченко Ілля)

# data[].attributes.body
Фольклорна складова повісті є мова. Мова найкраще розкриває характер народу, його світогляд і спосіб життя. Саме там вживання місцевої лексики (діалектизмів) - це необхідний засіб відображення гуцульского колориту. Дивна, часто незрозуміла лексика, не заважає сприйняттю, вона заворожує, бере в полон музикою слова. Також фольклорного колориту додають співанки та коломийки - ці тексти притаманні лише карпатському краєві. В епілозі повісті митець показує обряд похорони. Цей обряд у гуцулів сповнений ритуального і таємничого змісту. Тут і ридання за померлими, і веселощі, гомін юрби, також поєднуються і смерть, і життя, і оптимізм людини, яка в цьому обряді вказує свою зневагу до смерті. Гуцули знали безліч різноманітних ворожінь та замовлянь. Дуже любила ворожити дружина Івана Палагна, вона ворожила біля худоби "палила поміж маржинкою ватру, аби вона була світуча, красна, як боже світло, аби до неї не мав приступу злий...". Життя гуцулів проходило у горах, поруч із худобою і всі їх легенди були пов'язані з нею. Наприклад, Івась ще з дитинства знав, що у лісах повно лісовиків, які пасуть свою маржинку.

# data[].attributes.headline
Щезник (Дятел Владислав, Андрій Аникієнко)

# data[].attributes.subject
Щезник (Дятел Владислав, Андрій Аникієнко)

# data[].attributes.body
Одного разу ван зайце далеко у гори і раптом почув ту жадану тиху музику. Але это грав у цьому безлюдному місці?

Іван повернувся скаменів

«На камені, верхи,сидів «той», щезник, скривив гостру борідку, нагнув ріжки заплющивши очі, дув у флояру

# data[].attributes.headline
Щезник (Андрій Аникієнко,Дятел Владислав)

# data[].attributes.subject
Щезник (Андрій Аникієнко,Дятел Владислав)

# data[].attributes.body
Щезник (Чорт, Лісовик) увесь порослий шерстю, на ногах має копита. У лісі пасе звірів, його отара - олені, зайці. Ведмеді, вовки і рисі - то його пси і коти. Він пасе і оберігає від зла свою отару. Іноді деякі мисливці укладають з лісовиками угоду, щоб насилали їм дичину, але то є великий гріх. Бо щезники нечисті духи. Інколи вони так водили людей, щоб ті не вибралися з лісу.

# data[].attributes.headline
Образ сонця у творі

# data[].attributes.subject
Образ сонця у творі

# data[].attributes.headline
Чугайстир (Суярко Богдана)

# data[].attributes.subject
Чугайстир (Суярко Богдана)

# data[].attributes.body
Чугайстир – добрий лісовий дух:

«Він був без одежі. М’яке темне волосся покривало все його тіло, оточувало круглі і добрі очі, заклинилось на бороді й звисало на грудях… Се був веселий чугайстир, добрий лісовий дух, що боронить людей од нявок. Він був смертю для них: зловить і роздере».

# data[].attributes.headline
Образи-символи (трембіта, ватра, співанки - коломийки)

# data[].attributes.subject
Образи-символи (трембіта, ватра, співанки - коломийки)

# data[].attributes.headline
Екранізація повісті М.Коцюбинського "Тіні забутих предків"

# data[].attributes.subject
Екранізація повісті М.Коцюбинського "Тіні забутих предків"

# data[].attributes.headline
Нявка (Жила Анастасія)

# data[].attributes.subject
Нявка (Жила Анастасія)

# data[].attributes.body
Нявка - міфічна лісова дівчина, у котрій в спині діра, через яку видно всі нутрощі. Згідно з народним повір'ям, на нявок перетворюються душі утоплениць та дівчаток, померлих без хрещення.

Ці істоти нечебто з'являлися у вигляді людей які померли і заманювали своїх жертв у різні пастки.

" Він бачив перед собою Марічку, але його дивно, бо він разом з тим знає, що то не Марічка, а нявка. Йшов поруч із нею й боявся пустити Марічку вперед, щоб не побачить криваву діру ззаду у неї, не видно серце, утробу і все, як се у нявки буває"

# data[].attributes.headline
Іван з Марічкою ( Жила Анастасія)

# data[].attributes.subject
Іван з Марічкою ( Жила Анастасія)

# data[].attributes.body
Іван дитинство :«Туго росла дитина, а все ж підростала, і нестямились навіть, як довелося шить їй штани. Але так само була чудна. Дивиться перед себе, а бачить якесь далеке і не відоме нікому або без причини кричить»

Коли Іван підріс : «Тепер Іван був уже легінь, стрункий і міцний, як смерічка, мастив кучері маслом, носив широкий черес і пишну кресаню».

Марічка Гутенюк – добра та ніжна дівчина, яка щиро віддана коханому Івану. Героїня мрійлива, дуже любить співати, знає безліч пісень.

Марічка: Марічка мрійлива, дуже любить співати: «Марічка обзивалась на гру флояри, як самичка до дикого голуба, – співанками. Вона їх знала безліч. Звідки вони з’явились – не могла б розказати. Вони, здається, гойдалися з нею ще в колисці, хлюпались у купелі, родились у її грудях…»

# data[].attributes.headline
Бірюков Микита

# data[].attributes.subject
Бірюков Микита

# data[].attributes.headline
Палагна(Козій Анастісія)

# data[].attributes.subject
Палагна(Козій Анастісія)

# data[].attributes.body
На добрім хазяйстві Палагна набралась тіла, стала повна й червона, курила люльку, носила пишні шовкові хустки, а на воластій шиї блищало в неї стільки намиста, що челядь із заздрощів аж розсідалася. З багацького роду, фудульна, здорова дівка, з грубим голосом й воластою шиєю. Правда, вона любила пишне лудіння, і немало десь піде грошей на шовкові хустки та дорогі згарди

# data[].attributes.headline
Бірюков Микита

# data[].attributes.subject
Бірюков Микита

# data[].attributes.headline
Нявка(Личак Вікторія)

# data[].attributes.subject
Нявка(Личак Вікторія)

# data[].attributes.body
Нявки живуть у лісі і з'являються людям в образах молодих, вродливих дівчат. Як розтануть сніги, мавки бігають горами і долинами і засаджують на них квіти. Відрізнити мавку від дівчини можна тим, що у мавки ззаду видніються нутрощі. Там, де мавки танцюють, трави не буде навік. Часом вони заманюють людей у безвість. Уберегтись від нявки можна, лише скинувши сорочку і переодягнувши її навиворіт." Він бачив перед собою Марічку, але його дивно, бо він разом з тим знає, що то не Марічка, а нявка. Йшов поруч із нею й боявся пустити Марічку вперед, щоб не побачить криваву діру ззаду у неї, не видно серце, утробу і все, як се у нявки буває"

# data[].attributes.headline
Чугайстер (Бондаревська Анна)

# data[].attributes.subject
Чугайстер (Бондаревська Анна)

# data[].attributes.body
Його уявляли як веселого, життєрадісного, оброслого чорною або білою шерстю лісовика із блакитними очима. Він танцює, співає, полює на мавок, які заманюють молодих лісорубів та пастухів у нетрі й гублять їх. Існувало повір'я, що це заклятий чаклунами чоловік, якому «пороблено», тобто наведено пристріт. Іноді чугайстра уявляли у вигляді вітру або вихору. Вважалося, що у нього весела вдача і він любить танцювати і співати. Вважалося, що чугайстер полює на небезпечних для людей жіночих духів (мавок, повітруль) і поїдає їх.

Для людини ж чугайстер не становить небезпеки. Він любить посидіти біля багаття, посмажити на ньому спійману мавку. Іноді чугайстер захоплює людей в шалений танець, який не витримує взуття. Чугайстер посів своє місце і в художніх творах на основі українського фольклору.

# data[].attributes.headline
Іван Палійчук (Камко Анастасія,Гончаренко Софія

# data[].attributes.subject
Іван Палійчук (Камко Анастасія,Гончаренко Софія

# data[].attributes.headline
Бірюков Микита

# data[].attributes.subject
Бірюков Микита

# data[].attributes.body
Мольфар Юра

# data[].attributes.headline
Мольфар Юра(Губенко Світлана)

# data[].attributes.subject
Мольфар Юра(Губенко Світлана)

# data[].attributes.body
Юра  — мольфар, людина, наділена надприродними здібностями. Йому під силу відігнати градову хмару чи, навпаки, викликати дощ, урятувати худобу чи звести людину — залежно від обставин та уподобань. Стає коханцем Палагни і прагне звести чарами Івана зі світу.

“Про нього люди казали, що він богує. Він був як бог, знаючий і сильний, той градівник і мольфар. В своїх дужих руках тримав сили небесні й земні, смерть і життя, здоров’я маржини й людини, його боялись, але потребували усі…”

# data[].attributes.headline
Бірюков Микита       Відьма Хима 

# data[].attributes.subject
Бірюков Микита       Відьма Хима 

# data[].attributes.headline
Палагна(Візітів Адріана)

# data[].attributes.subject
Палагна(Візітів Адріана)

# data[].attributes.body
Палагна

Палагна – дружина Івана Палійчука. Вона постійно ворожить, зраджує близькій людині.дівчина з багатого роду, добра господарка. Але вона не була вдоволена своїм мрійливим чоловіком, який все більше любив пасти худобу, а не ходити коло хати. Не розуміла вона й Іванових пісень. Палагна постає як доволі вульгарна, приземлена жінка.

Між Іваном та Палагною немає кохання, лише шлюб за розрахунком, залежний суто господарськими потребами. Але Палагна, як будь-яка жінка прагне уваги та любові. Вона знаходить її в обличчі сусіда, могутнього чарівника Юри.

"З неї була добра Газдиня…”

“Палагна, що звикла шість день на тиждень робити і тільки в свято одпочивала…”

“Палагна сама сідлала свого коня і закладала червоний постіл в стремено так гордо, неначе всі гори належали тільки до неї…”

“Її туге тіло, що не знало ще материнства, свобідно і гордо пливло в молодих травах царинки,рожеве і свіже"

“Так Палагна стала любаскою Юри…”

“Вона і перше любила пишно

вбиратись, а тепер наче щось вступило у неї: навіть у будень носила шовкові хустки, дорогі й писані мудро,

“Щодня вона запивалася в корчмі з Юрою-мольфаром, прилюдно цілувалась і обіймалася з ним, не криючись навіть, що має любаса…

навіть, що має любаса…”

“… з багацького роду, фудульна, здорова дівка, з грубим голосом й воластою шиєю. Правда, вона любила пишне лудіння, і немало десь піде грошей на шовкові хустки та дорогі згарди…

“Палагна сама сідлала свого коня і закладала червоний постіл в стремено так гордо, неначе всі гори належали тільки до неї.”

“Вона і перше любила пишно вбиратись, а тепер наче щось вступило у неї: навіть у будень носила шовкові хустки, дорогі й писані мудро, блискучі дротяні запаски, а важкі згарди гнули їй шию. Часом щезала з дому й верталася пізно, червона, розтріпана, п’яна неначе…”

«На добрім хазяйстві Палагна набралась тіла, стала повна й червона, курила люльку, носила пишні шовкові хустки, а на воластій шиї блищало в неї стільки намиста, що челядь із заздрощів аж розсідалась».

# data[].attributes.headline
Щезник (Ільєнко Софія)

# data[].attributes.subject
Щезник (Ільєнко Софія)

# data[].attributes.body
Щезник — міфічний злий дух, що раптово з'являється й раптово зникає. Щезник може заманити у хащі, скинути зі скелі, навіть наслати мор на ціле село. Але для цього злого духа потрібно серйозно роздратувати. «На дверях усіх будинків вирізують, випалюють або намазують дехтем хрест, щоби щезуни не входили до середини, не наносили хвороби людям та маржині»

Щезнику властиво стрімко з’являтися, звуками флояри скликати все живе до танцю, і так само стрімко зникати. Він має безліч образів, перевтілюється то на гарного юнака з козлячими копитами, то на справжнього чорта, червонооку потвору. Може постати в образі будь якого звіра, птаха, чи обернутися пеньком, каменем, деревом.

«На камені, верхи, сидів «той», щезник, скривив гостру борідку, нагнув ріжки і, заплющивши очі, дув у флояру. «Нема моїх кіз… Нема моїх кіз…» — розливалась жалем флояра. Та ось ріжки піднялись вгору, щоки надулись і розплющились очі. «Є мої кози… Є мої кози…» — заскакали радісно згуки…»

# data[].attributes.headline
Марічка Гутенюк (Стрижак Поліна)

# data[].attributes.subject
Марічка Гутенюк (Стрижак Поліна)

# data[].attributes.body
Марічка у творі показана як дуже добра, ніжна, палка дівчина. Вона щиро віддана лише коханій людині – Івану.

Вона давно вже була Іванкова, ще з тринадцяти літ. Марічка мрійлива, дуже любить співати:

«Марічка обзивалась на гру флояри, як самичка до дикого голуба, – співанками. Вона їх знала безліч. Звідки вони з’явились – не могла б розказати. Вони, здається, гойдалися з нею ще в колисці, хлюпались у купелі, родились у її грудях…»

“…. і сама вміла складати пісні.  Сидячи на землі, поруч з Іваном, вона обіймала свої коліна і потиху гойдалася в такт. Її круглі  литки, опалені сонцем і од колін голі до  червоних онучів, чорніли під полою сорочки, а повні губи мило ламались, коли вона починала…”

Вона є символом мудрості, миролюбства та внутрішньої сили в умовах життя в гірському селі. Незважаючи на свій молодий вік, Марічка вражає своєю врівноваженістю, здатністю знайти спокій та мир навіть у найскладніших ситуаціях. Її мудрість та спокій дозволяють їй бачити глибше, ніж інші персонажі, і вона відображає глибоке розуміння природи та людських відносин. Вона є рідним духом гор та символом природної мудрості, що допомагає їй знайти гармонію навіть у найважчих моментах.

У складних ситуаціях та навіть під час випробувань вона залишається відданою своїм цінностям і принципам.

Марічка була красива, як весняна ніч, з чистими, виразними рисами обличчя і благородною вдачею.

# data[].attributes.headline
Нявка (Арутюнян Карина)

# data[].attributes.subject
Нявка (Арутюнян Карина)

# data[].attributes.body
Нявки - це вкрадені нечистими силами діти. Вони виглядають як надзвичайно гарні молоді дівчата. Полюють нявки на привабливих молодих хлопців, а хто піде за ними – заблукає і ніколи не знайде дороги додому. Щоб вберегтись від їх чар, треба взяти з собою часник, цибулю або полин. Тіло їхнє на спині відкрите, видно нутрощі.

«Іван бачив перед собою Марічку, але йому дивно, бо він разом з тим знає, що то не Марічка, а нявка. Йшов поруч із нею й боявся пустити Марічку вперед, щоб не побачить криваву діру ззаду у неї, де видно серце, утробу і все, як се у нявки буває».

У той момент йому було добре з нею, він знову ставав щасливим, як багато років назад. Його любов до Марічки була така велика, що він врятував нявку від чугайстра, сподіваючись ще раз побачити її.

# data[].attributes.attachment_caption
З лісу вийшов якийсь чоловік. Він був без одежі. М'яке темне волосся покривало все його тіло, оточало круглі і добрі очі, заклинилось на бороді і звисало на гру

# data[].attributes.headline
Чунайстер(Мельник Всеволод)

# data[].attributes.subject
Чунайстер(Мельник Всеволод)

# data[].attributes.headline
Образи-символи(Трифонова Катерина)

# data[].attributes.subject
Образи-символи(Трифонова Катерина)

# data[].attributes.body
Ватра - це символ життя, незнищенності, символ одвічної вівчарської праці, що годує й підтримує людину.

Трембіта - особливий

музичний інструмент (довга труба), характерний для гуцулів. її протяжний сумний звук, як правило, сповіщає про нещастя.

Співанки, коломийки теж притаманні лише карпатському краєві фольклорні твори - короткі, часто імпровізовані, легкі, з танцювальним ритмом - про все в житті.

# data[].attributes.headline
Маленька Марічка Гутенюк з Іваном(Кошель Аліна)

# data[].attributes.subject
Маленька Марічка Гутенюк з Іваном(Кошель Аліна)

# data[].attributes.headline
Марічка з Іваном

# data[].attributes.subject
Марічка з Іваном

# data[].attributes.headline
Марічка Гутенюк (Каліннікова Софія)

# data[].attributes.subject
Марічка Гутенюк (Каліннікова Софія)

# data[].attributes.body
Мрійлива дівчина з Гуцульщини стала українською Джульєттою. Ще з дитинства вона показувала себе як життєрадісну, добру, ніжну, вміла відповісти добром на зло. Такою залишалася і потім. Марічка дуже любить співати і навіть складає ці пісні сама: "Марічка і сама вміла складати пісні. Сидячи на землі, поруч з Іваном, вона обіймала свої коліна і потиху гойдалася в такт. її круглі литки, опалені сонцем і од колін голі до червоних онучів, чорніли під полою сорочки, а повні губи мило ламались, коли вона починала…”

Поетична, чиста, творча дівчина дуже любила гру свого коханого Івана на флоярі, обзивала то співанками, знала їх безліч і складала про все, що бачила. Від дитячої симпатії до справжньої любові, до самої смерті вона кохала Івана: «Вона давно вже була Іванкова, ще з тринадцяти літ». Але від самого початку їх кохання було трагічне, на заваді стояла давня ворожнеча родів.

# data[].attributes.headline
Іван Палійчук з Марічкою Гутенюк (Стрижак Поліна)

# data[].attributes.subject
Іван Палійчук з Марічкою Гутенюк (Стрижак Поліна)

# data[].attributes.body
"Обзивалась на гру флояри, як самичка до дикого голуба, – співанками. Вона  їх знала безліч. Звідки вони з’явились – не могла б розказати. Вони, здається, гойдалися з нею ще в колисці, хлюпались у купелі, родились у її грудях…”

# data[].attributes.headline
Арідник(Личак Вікторія)

# data[].attributes.subject
Арідник(Личак Вікторія)

# data[].attributes.headline
Марічка (Сарапіна Єлизавета)

# data[].attributes.subject
Марічка (Сарапіна Єлизавета)

# data[].attributes.body
Марічка є дуже самостійною та впертою особистістю. Вона вирішує вийти заміж за чоловіка, якого обрала сама, незважаючи на опір своїх батьків та соціальні конвенції. Вона виявляє сміливість у своєму виборі та готовність боротися за своє щастя.

Головна героїня також є символом традиційних цінностей, які вона захищає. Вона виявляє силу характеру та вміння встояти за свої переконання, навіть у складних ситуаціях. Її рішучість і впертість допомагають їй протистояти соціальним та культурним нормам, які обмежують її свободу.

Марічка втілює жіночу мудрість та спритність. Вона складає співанки, які з’являються «ніби самі по собі». Вона є розумною та розсудливою, завжди готовою допомогти іншим і подолати будь-які перешкоди на своєму шляху, вміє відповісти добром на зло.

Вона є символом жіночої сили та незалежності, яка протистоїть соціальним упередженням та обмеженням.

“…погляд у Марійки м’який, звичайно глибокий і зажурений, в усміху несказанно лагідний і гарний…”

“Одначе її тонке, ніжне обличчя з ясними лагідними очима усмиряло враження її занедбаного вигляду.”

“Була се слабосильна, ще доволі молода жінка з ніжними рисами обличчя, на якім за першим поглядом було пізнати, що тяжка, ненастанна праця й жура, що гнітила її, надали її п’ятно старості.”

# data[].attributes.headline
Щезник ( Дмитренко Кіра)

# data[].attributes.subject
Щезник ( Дмитренко Кіра)

# data[].attributes.body
Щезник- це гірський дух з чортячого поріддя. Має загалом не злий, але запальний характер, а разом з цим має вражальну силу.Мелодією сопілки чи флояри здатний зупинити час,так і позбавити розуму.Щезнику властиво стрімко з'являтися, звуками флояри скликати все живе до танцю. Щезник має безліч образів вони можуть бути юнаками так і старцями. "На камені верхи сидів "той щезник, скривив гостру борідку, нагнув ріжки і заплющив очі, дув у флояру."Нема моїх кіз,-Нема моїх кіз, - розливалась жалем флояра".Та ось ріжки піднялися в гору, щоки надулися і розплющилися очі; - Є мої кози".

# data[].attributes.headline
Палагна та Юра (Терещенко Валерія)

# data[].attributes.subject
Палагна та Юра (Терещенко Валерія)

# data[].attributes.headline
Огляд Загону Кіноманів.

# data[].attributes.subject
Огляд Загону Кіноманів.

# data[].attributes.body
https://youtu.be/8Oo28M6ny6g?si=Mqu35cU16XSOjsxp

# data[].attributes.headline
Екранізація повісті М.Коцюбинського "Тіні забутих предків"(Четверик Анастасія)

# data[].attributes.subject
Екранізація повісті М.Коцюбинського "Тіні забутих предків"(Четверик Анастасія)

# data[].attributes.body
Фільм “Тіні забутих предків” Сергія Параджанова – неперевершений шедевр українського кінематографа. Стрічка була знята 1964-о року до сторіччя Михайла Коцюбинського, автора однойменної повісті про кохання Івана та Марічки. “Ледве я вчитався в повість Коцюбинського, як захотів ставити її. Я закохався в це кристально чисте відчуття краси, гармонії, нескінченності. Відчуття межі, де природа переходить у мистецтво, а мистецтво – в природу”, – писав Сергій Параджанов у статті для журналу Мистецтво кіно у 1966-у році. Сценарій Сергій Параджанов писав спільно з Іваном Чендеєм, оператором виступив Юрій Іллєнко, чия дружина, Лариса Кадочникова, зіграла Марічку. Параджанов став жити серед гуцулів, вивчати їхні звичаї і запрошувати зніматися в кіно. Крім виконавців головних ролей, всі інші герої фільму – справжні гуцули.Останнім відомим мольфаром Карпат вважається нині покійний Михайло Нечай. Він жив у селі Верхній Ясенів на Івано-Франківщині та у 1960-х роках консультував Сергія Параджанова з приводу гуцульської самобутності та історії краю. В одному з інтерв’ю Михайло Нечай натякнув, що всесвітнє визнання стрічки – це плід мольфарськіх чар."Тіні забутих предків" отримали 39 міжнародних нагород, 28 призів на кінофестивалях (із них – 24 гран-прі) у двадцять одній країні.

# data[].attributes.headline
Мольфар Юра (Каліннікова Софія)

# data[].attributes.subject
Мольфар Юра (Каліннікова Софія)

# data[].attributes.body
"Став проти хмари, одна нога наперед, і склав руки на грудях. Закинув назад бліде обличчя і вперся похмурим оком у хмару. Стояв так довгу хвилину, а хмара ішла на нього. І раптом сильним рухом він кинув кресаню на землю. Вітер зараз звіяв її в долину і підхопив на голові в Юри довге волосся. Тоді Юра підняв до хмари ціпок, що тримав у руці, і крикнув у синій клекіт:— Стій! Я тебе не пускаю!..Хмара подумала трохи і пустила в одповідь вогняну стрілу.— Ой! — закрила Палагна очі рукою, як розсипались гори.Але Юра так само міцно стояв, і кучері вились на голові в нього, як у гнізді гадюки.— Ага! Ти так! — крикнув Юра до хмари. — То я мушу тебе заклинати. Я заклинаю вас, громи й громовенята, тучі і тученята, я розганяю тебе, фортуно, наліво, на ліси й води… Іди рознесися, як вітер по світі… Розсядься і розситися, ти тут сили не маєш…"

# data[].attributes.headline
Юра (Булденко Анастасія)

# data[].attributes.subject
Юра (Булденко Анастасія)

# data[].attributes.body
Юра  — мольфар, людина, наділена надприродними здібностями. Йому під силу відігнати градову хмару чи, навпаки, викликати дощ, урятувати худобу чи звести людину — залежно від обставин та уподобань. Стає коханцем Палагни і прагне звести чарами Івана зі світу.

Цитата з повісті:

“Він був могутній, потужний, все знав. Од його слова гинула зразу худоба, сохла й чорніла, як дим, людина, він міг наслати смерть і життя, розігнать хмару і сперти град, вогнем чорного ока спопелить ворогів і запалити в жіночому серці кохання. Він був земним богом, той Юра, що хтів Палагни, що простягав по неї руки, в яких тримає світові сили…”

# data[].attributes.headline
Звичаї та традиції (Булденко Вероніка)

# data[].attributes.subject
Звичаї та традиції (Булденко Вероніка)

# data[].attributes.body
У творі "Тіні забутих предків" Михайло Коцюбинський описує багато українських звичаїв та традицій, які відображають українську культуру і національний колорит. Ось деякі з них:

1. Святкування свят. У селі Нявка відзначають різні свята, такі як Різдво, Великдень, свято Івана Купала та інші. Ці свята відображають українські традиції, пов'язані з обрядами, піснями, танцями та стравами.

2. Обряди та обрядові дії. У творі згадуються різні обряди, такі як обряди похорону, весілля, колядування та інші. Ці обряди відображають важливість традиційних церемоній у житті селян.

3. Селянське господарство. Описуючи життя селян в Нявці, автор звертає увагу на їхнє господарство, роботу на полях, вирощування худоби та інші аспекти селянського життя, що є важливою частиною українських традицій.

4. Вірування та повір'я. У творі також згадуються різні вірування та повір'я, пов'язані з природою, духами, силами природи та іншими магічними аспектами, які були поширені серед українських селян.

Усі ці елементи сприяють створенню образу українського села і поглиблюють реалізм та національний колорит твору "Тіні забутих предків".

# data[].attributes.headline
Нявка (Булденко Вероніка)

# data[].attributes.subject
Нявка (Булденко Вероніка)

# data[].attributes.body
У творі "Тіні забутих предків" Михайло Коцюбинський описує міфічну істоту, яка носить назву "Нявка".
Нявка є таємничою істотою, яка живе у лісі та зберігає свою таємничість від людей. Вона пов'язана з природою і володіє певною силою над нею(впливати на погодні умови, рослинність та тваринний світ).
Нявка є символом української народної культури, вона втілює в собі давні вірування, традиції та звичаї.
Загальною характеристикою Нявки можна назвати її загадковість.