# data[].attributes.headline
Ігор Іванович Сікорський

# data[].attributes.subject
Ігор Іванович Сікорський

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Сікорський Ігор Іванович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Левко Платонович Симиренко

# data[].attributes.subject
Левко Платонович Симиренко

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
"АгроЕліта" | Всеукраїнський аграрний журнал

# data[].attributes.attachment_link.title
Левко Платонович Симиренко – всесвітньовідомий українець, який популяризував та впровадив у виробництво власний сорт яблук | Журнал ”АгроЕліта”

# data[].attributes.attachment_link.description
Левко Платонович Симиренко – видатний український вчений-садівник, який здобув світову популярність. Український помолог Левко Симиренко народився 18 лютого 1855 року на хуторі Мліїв (нині Черкащина), в родині Платона Симиренка, промисловця-цукрозаводчика, одного зі засновників раціонального садівництва в Україні. Родина Симиренків – потужний, патріотичний рід, основоположники цукрової промисловості, вітчизняного машинобудування та суднобудування, українського та російського садівництва, піонери […]

# data[].attributes.headline
Петро Прокопович

# data[].attributes.subject
Петро Прокопович

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Прокопович Петро Іванович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Незабаром, 2 лютого, виповниться 175-ліття з дня народження Івана Пулюя - без перебільшення, видатного вченого, напрацювання якого були знаними й оцінені в Європі. Водночас це була людина, що прислужилася українській культурі.
Іван Пулюй (1845-1918) наочно продемонстрував, що українці можуть робити великі відкриття у сфері точних наук. І водночас, працюючи в наукових осередках поза своєю батьківщиною, залишатися українськими патріотами, трудитися для української справи.

Однак, чи належно поцінований він на своїй батьківщині? Так, у низці міст (переважно західноукраїнських) є вулиці Пулюя. Щоправда, є така вулиця і в нашій столиці. А у Дніпрі є навіть вулиця й провулок, названі іменем вченого. Респект керівникам і жителям цього міста! Ім'я Пулюя носить Тернопільський національний технічний університет. Національною академією наук України встановлена премія імені Пулюя в галузі прикладної фізики. Шанують його в селищі Гримайлові Тернопільської області, де народився вчений. Тут його іменем названа школа, вулиця, площа, організований шкільний музей. Є у цьому населеному пункті й пам'ятник видатному землякові.

Але чи багато українців знають про Пулюя? Чи звертають на нього увагу наші мас-медіа? Чи достатньо пропагується це ім'я та його справи?

І чи збирається влада належним чином відзначити ювілей з дня народження цієї видатної особистості? Хотілося б... Але чи буде це?

Заслуги Пулюя як ученого

Про це можна говорити багато. Зупинимося лише на основних моментах.

Після навчання у Віденському університеті й роботі у фізичній лабораторії професора Віктора фон Лянґа Пулюй викладав у 1874-1875 роках фізику, механіку та математику у Військово-морській академії в місті Фіюме (нині Рієка, Хорватія), де сконструював прилад для вимірювання механічного еквівалента теплоти. Цей прилад став знаним у науковому світі й у 1878 році був відзначений срібною медаллю на Всесвітній виставці в Парижі. У 1875-1876 роках як стипендіат австрійського міністерства освіти Пулюй навчався і працював у Страсбурзькому університеті, де захистив дисертацію "Залежність внутрішнього тертя газів від температури".

У 1876-1883 роках вчений викладав у Віденському університеті. У 1880-1882 роках у "Доповідях Віденської академії наук" опублікував чотири статті, присвячені катодним променям. Ці роботи мали значний резонанс у середовищі фізиків. Тоді ж Пулюй починає активно працювати в галузі електротехніки. Електричні апарати, сконструйовані ним, були відзначені дипломами на Всесвітній електротехнічній виставці в Парижі 1881 року.

У 1884 році вчений очолив кафедру фізики Німецької вищої технічної школи в Празі (зараз - Чеський технічний університет), яку він у 1903 році перетворив у першу в Європі кафедру фізики й електротехніки. Цією кафедрою Пулюй керував протягом тридцяти двох років. А, окрім того, в 1888-1889 роках був ректором цього вищого навчального закладу.

Саме під час роботи в Празі вчений провів фундаментальні дослідження щодо природи та властивостей Х-променів, які з часом почали іменуватися рентгенівськими. Перша стаття дослідника про походження цих променів та їхню фотографічну дію була подана 13 лютого 1896 року в "Доповідях Віденської академії наук". А незадовго перед цим, у січні цього ж року, Пулюй зробив і опублікував кілька якісних фотографій, зроблених з допомогою Х-променів.

Щоправда, не Пулюю приписують це відкриття, а німецькому вченому Вільгельму Кондраду Рентгену, який незадовго перед цим, 28 грудня 1895 року, опублікував повідомлення "Про новий тип променів", де, власне, і йшлося про Х-випромінювання. Однак за чотирнадцять років перед тим уже існувала "лампа Пулюя", що випромінювала такі промені. Рентген цілком міг скористатися цим винаходом, а також іншими напрацюваннями Пулюя. Загалом можемо констатувати, що Рентген і Пулюй майже одночасно відкрили існування Х-випромінювання.

Прикметно, що, на відміну від українського вченого, Рентген не приділяв увагу практичному використанню цього відкриття. Саме Пулюй першим виявив прояви електропровідності в газах, які зазнали Х-випромінювання. Був він, фактично, першим, хто почав використовувати ці промені в медичній діагностиці. Принаймні Пулюй першим зробив світлину всього людського скелету. Тому рентгенівські апарати справедливіше було б іменувати пулюївськими.

Загалом же Пулюй цікавий як вчений-практик. У 1883-1884 роках він працював у австрійському місті Штайрі як консультант та директор фабрики освітлювальних ламп власної конструкції. А в 1890-х роках під його керівництвом було споруджено чимало електростанцій на змінному струмі в Чехії.

Пулюя високо цінували. Він був членом різних наукових товариств, отримував нагороди. У 1916 році йому навіть пропонували стати міністром Австрії, але він відмовився.

Із турботою про Україну

Здавалося, Пулюй, працюючи в європейських наукових центрах, міг би забути про своє українське походження, стати таким собі космополітом. Проте він лишався свідомим українцем. Такою була і його сім'я.

Навчаючись у Тернопільській гімназії, Пулюй входив до таємного товариства "Громада", яке мало патріотичний характер. У Відні, де спочатку студіював у греко-католицькій семінарії, а потім в університеті, він став одним із організаторів та активних членів товариства "Січ", яке об'єднувало українську молодь австрійської столиці.

Разом із Пантелеймоном Кулішем та Іваном Нечуєм-Левицьким брав участь у першому повному перекладі Біблії на українську мову, який був опублікований Британським біблійним товариством у 1903 році. Це була значна подія в історії української культури.

Пулюй активно займався громадською діяльністю. Він підтримував ідею відкриття українського університету у Львові. Був членом Наукового товариства Шевченка. Організовував стипендії для українських студентів у Австро-Угорщині. Публікував статті в підтримку української мови.

Вчений прагнув, щоб його нащадки теж зростали українськими патріотами. На літні місяці він спеціально наймав для своїх дітей (їх було в нього шестеро) вчителів української мови.

Старший його син Олександр Пулюй пішов 17-річним добровольцем у лави "Січових стрільців", а потім до 1920 року воював у складі Української Галицької армії.

Не випадково життєвим кредом Пулюя стали такі слова: "Нема більшого гонору для інтелігентного чоловіка, як берегти свою і національну честь та без нагороди вірно працювати для добра свого народу, щоб забезпечити йому кращу долю".

От якби цим життєвим кредом керувалися наші очільники!

Принаймні хотілося, щоб вони достойно пошанували цього великого українця. А, можливо, хтось би з них десь і почав наслідувати його. ...Помріяти ж можна!
Петро Кралюк Думки, висловлені в рубриці "Точка зору", передають погляди самих авторів і не конче відображають позицію Радіо Свобода - голова Вченої ради Національного університету "Острозька академія", професор, заслужений діяч науки і техніки України​

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
нечуй-левицький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
петро кралюк

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
січові стрільці

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
австро-угорщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пантелеймон куліш

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій журавель

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
переклад біблії

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
175-літній ювілей

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
175 іван пулюй

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
переклад біблії українською мовою

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кондрад рентген

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
рентгенівський апарат

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
біблійне товариство

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
науковець пулюй

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
олександр пулюй

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Петро Кралюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Великий українець Іван Пулюй. Чи буде достойно відзначено його 175-літній ювілей?

# data[].attributes.attachment_link.description
Видатний фізик долучився і до перекладу Біблії українською мовою

# data[].attributes.headline
Ігнатій Лукасевич

# data[].attributes.subject
Ігнатій Лукасевич

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Ігнатій Лукасевич — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ян (Йоган) Зег ( пол. Jan Zeh; 2 вересня 1817, м. Ланьцут - 25 січня 1897, м. Борислав) - польский та львівський фармацевт, аптекар, піонер (винахідник) промислової нафтопереробки в Україні ( Галичині) та світі 1853 р.

Ян Зег народився 2 вересня 1817 року в м. Ланьцуті, у Західній Галичині Коронної землі Королівство Галичини та Володимирії Австро-Угорської імперії (сучасна Польща), в родині Йогана та Христини. Похрещений був місцевим римо-католицьким настоятелем. Батько його був аптекарем, а родина, можливо, була німецького або угорського походження.

Навчався Ян Зег у Дрогобицькій та Самбірській гімназіях. У місті Самборі у 1830-х роках працював учнем в аптеці, де вперше ознайомився з місцевими нафтопродуктами.

З 1844 року вивчав фармацію у Віденському університеті, де 8 серпня 1846 року склав іспит, а наступного дня захистив ступінь магістра фармації.

Меморіальна таблиця на стіні приміщення аптеки

Аптека Міколяша "Під золотою зіркою" на вул. Коперника, 1 у Львові, де Ян Зег працював і здійснив першу у світі дистиляцію нафти

Із 1848 року Ян Зег почав працювати у львівській аптеці Міколяша "Під золотою зіркою", яка на той час була найбільшою у Галичині. Власник аптеки Петро Міколяш у 1852 році створює при аптеці хіміко-фармацевтичну лабораторію, закуповує у дрогобицького підприємця Абрагама Шрайнера, колишнього бориславця, центнер бориславського недосконалого дистиляту гірської нафти з дуже неприємним запахом. Він доручає Йогану Зегу здійснити дистиляцію ( ректифікацію) цього продукту до ступеня так званого "Oleum petrae album", що доставлявся в аптеки з Італії і звичайно називався скельна олія (Petreoleum). Після довгих тижнів лабораторних експериментів Ян Зег успішно виконує поставлене завдання - здійснює дистиляцію та очищення нафтової ропи на окремі фракції. Для очищення нафти Ян Зег використав концентровану сірчану кислоту та содовий розчин.

30 березня 1853 року у Львові, в аптеці "Під золотою зіркою" на сучасній вул. Коперника, 1 (тепер інтерактивний музей-кондитерська "Під золотою зіркою" родини Іонових), у бляшаній лампі, виготовленій львівським бляхарем Адамом Братковським, вперше публічно "засвітився" одержаний нафтопродукт, який, як Ян Зег, так і інші називали просто нафтою, що застосовувалася для освітлення. А 31 липня 1853 року у головній львівській лікарні на вул. Личаківській розпочалося освітлення приміщень за допомогою ламп А. Братковського та нафтового дистиляту Зега. Вночі того ж дня за допомогою цього освітлення була вперше у світі проведена складна хірургічна операція лікарем Заорським пацієнтові Владиславу Холєцкому.

Ще 27 травня 1853 року Зег подав до Намісництва у Львові заяву про видачу йому привілею - виключних прав (у сучасному розумінні патенту) на очищення нафти хімічним шляхом. До заяви додано опис винаходу і прохання збереження таємниці цього винаходу та квитанція про оплату в розмірі 40 флоринів конвертованою валютою. Привілей був виданий у Відні 2 грудня 1853 року на ім'я Йогана Зега, магістра фармації у Львові та оголошений у пресі. Про це свідчать документи віденського та львівського архівів. У описі привілею вказується: "Винахід, очищення гірської нафти хімічним способом так, щоб вона завдяки цьому стала придатною до використання у технічних цілях". Тут варто зазначити, що у США дослідження хімічного складу нафти було вперше здійснено і опубліковано професором хімії з Єльського університету Бенджаміном Сілліманом тільки 16 квітня 1855 року.

Ян Зег також почав у лабораторії виготовляти свічки із озокериту та його похідних, про що свідчать архівні матеріали та привілей, виданий у Відні 23 листопада 1853 року.

Після свого винаходу магістр фармації Зег повністю зосередився на подальшій праці в царині нафтопереробки. Він відкрив першу у Галичині у Львові цісарсько-королівської привілейовану (тобто з виключними правами) так звану Камфінфабрику, де дистилював та очищав нафту. А у Львові на вулиці Краківській відкрив крамницю з продажу легкої нафти населенню для освітлення, а також легкої фракції (очевидно, бензину), як рідини для виведення плям з одягу та для інших технічних цілей.

На унікальній фотографії, виконаній до 1867 року, бачимо Зега, а поряд з ним на столі у колбах продукти дистиляції нафти - результат його промислового винаходу. В цей час у Галичині виникають безліч підприємств з переробки нафтових продуктів. Цьому також посприяв офіційний документ - гірничий статут, виданий 23 травня 1854 року австрійським урядом, де, за дозволом влади, дозволявся видобуток нафти приватним особам, а також відмежування земельної власності від гірничої.

У 1854 року на виставці у Мюнхені Йогана Зега було нагороджено похвальною грамотою за досконалий дистилят нафти. У грамоті вказувалося: "Ян Зег, магістр фармації і власник привілею у Львові - Австрія: похвальне визнання за повну дистиляцію скельної олії".

У рапорті (звіті) Торгово-промислової палати у Львові високому цісарсько-королівському міністерству торгівлі, промисловості та громадського будівництва про стан торгівлі та промисловості у регіоні за 1854-1856 рр., виданого окремою книгою в 1859 року вказується, що тут діє "цісарсько-королівська привілегійована Камфінфабрика Йогана Зега" з двома дистиляційними апаратами та двома чанами (посудинами), на якій працювало чотири робітники. Ця фабрика переробила сировини: у 1854 року - 600 центнерів нафти; у 1855 року та 1856 року по 250 ц. З цієї нафти було виготовлено такі продукти переробки: "Asphalt" (нафтовий бітум); "Rectificirtes Brennöl" (ректифікована горюча (освітлювальна) олія); "Steinöl" (кам'яна олія, нафта); "Wagenschmiere" ( мастило для возів, вагонів) та "Goudron" ( гудрон). Сировина постачалася з Борислава Самбірського повіту, з Коломиї та Богородчан Станіславського повіту. Продукти продавалися більшою мірою у країні, а незначна частина була вивезена на західні кордони країни та до Прусії (Німеччини).

Також вказувалося, що за умов великих капіталів та вищій підприємливості могло б виробництво нафти створити у цьому регіоні вагому виробничу галузь. Згодом так і сталося. У Галичині створилася велика нафто-озокеритна промисловість країни з центром у Бориславі.

До 1858 року Зег доставляв у столицю Австрії Відень достатню кількість нафтового дистиляту для освітлювальних потреб. Ще з 1854 року цей продукт для освітлення, як дешевший, почала використовувати Північна залізниця Австрійської імперії, а на прохання тодішнього директора пошт у Львові, Зег з бориславської нафти виготовляв мастила до поштових возів у формі шматків мила.

Зег мріяв про поширення і використання свого винаходу. Та його долю спіткало велике нещастя. 12 лютого 1858 року з фабрики до його магазину у Львові було привезено бочку з нафтопродуктами, яка була пошкоджена, а з неї витікала рідина. Перед крамницею утворилася калюжа. За однією з версій, випадковий перехожий підпалив дистилят, вогонь перекинувся на крамницю, де дружина Зега Дорота ( до шлюбу Облочинська) та її 17-річна сестра Герміна, що продавали нафтопродукти, трагічно загинули у вогні.

Шокований катастрофою, Зег на якийсь час припинив успішно розпочату ним справу, проте, уже наприкінці 1858 року він організовує нову крамницю з продажу нафтопродуктів на розі вул. Довгої (сучасна вул. Театральна), навпроти нинішнього театру ім. М. Заньковецької. Про це свідчить реклама у львівській газеті "Przegląd powszechny" від 5 та 8 січня 1859 року. Однак, збільшення згодом переробки нафти іншими підприємцями, як у краю так і за кордоном, та через конкуренцію численних, більших підприємств, спонукало винахідника нафтопереробки та промисловця залишити розпочату ним справу.

21 серпня 1875 року Зег одержав концесію на створення в Бориславі аптеки на вул. Панській (сучасна вул. Шевченка, 12), яку відкрив у березні 1876 року з назвою "Зірка". Він вдруге одружується, з Марією (третя сестра з Облочинських), з якою у них було двоє дочок, і до останніх своїх днів був власником аптеки у Бориславі. Зег та його родина була в дружніх стосунках з письменником Стефаном Ковалівим. Дружина та дочка Зега були хресними матерями двох дітей С. Коваліва.

Після короткочасної хвороби він помирає 25 січня 1897 року у Бориславі, і похований на колишньому старому цвинтарі, що на розі сучасних вулиць Володимира Великого і Героїв ОУН-УПА. Конкретне місце поховання наразі невідоме.

Власниками аптеки після смерті Зега були: дочка Зега та її чоловік, Александр Хомінський, у 1920-1930 роках - Артур Ротенберг.

У 1973 році, у зв'язку із новою радянською забудовою міста, міська влада м. Борислава знесла будівлю аптеки Зега на тогочасній вулиці Леніна (колишній вул. Панській).

У 13-му томі "Енциклопедії загальної" за 1902 рік на 516 сторінці у статті "Скальна олія" вказується, що промислова розробка з нафтопереробки розпочалася у Галичині з 1853 року, а професор Ягейлонського університету, у Кракові, доктор Тадеуш Естрайхер та професор Вроцлавського університету Казимир Маслянкевич, свої статті про Йогана Зега, відповідно 1934 року та 1955 року, назвали "Забутий піонер нафтової промисловості".

Ім'я Зега повинно посісти заслужене місце в історії нафтово-озокеритної промисловості України, а його життєва та творча діяльність - якнайбільше висвітлена та розповсюджена.

7 вересня 2007 року, з нагоди святкування Дня міста Борислава та Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України у місті Бориславі на вул. Шевченка, 12 відбулося урочисте відкриття та посвячення пам'ятної таблиці винахіднику промислової переробки нафти Йогану Зегу з нагоди 190-річчя від дня народження та 110-річчя від дня його смерті.

На пам'ятній таблиці викарбувано напис українською та англійською мовами:

На цьому місці знаходилася аптека, в якій проживав та працював Йоган (Ян) Зег (*02.09.1817, м. Ланьцут - †25.01.1897, м. Борислав) маґістр фармації, дослідник, винахідник і засновник нафтової та озокеритної промислової переробки в Україні - 1853 року, перший аптекар у Бориславі з 1876 року.

The chemist's where Johan Zeh (*02.09.1817, Lantsut - †25.01.1897, Boryslav) lived & worked is situated at this place the master of pharmacy, the researcher, the inventor and the founder of oil & ozocerite industrial processing in Ukraine since 1853. The first chemist in Boryslav since 1876.

Із 28 листопада 2008 року у лівому крилі будинку на вулиці Вірменській, 20 у Львові міститься ресторація-музей "Гасова лямпа" з власною колекцією гасових лямп, біля якої стоїть пам'ятник Яну Зегу авторство створили львівський дизайнер Михайло Москаль та скульптор Володимир Цісарик.

27 січня 2021 р. в м. Бориславі відбулося урочисте відкриття аптеки-музею світового винахідника нафтової промисловості Йогана Зега.

09 грудня 2021 р. в м. Бориславі на вул. Тараса Шевченка, 12, на місці колишньої аптеки під назвою "Зірка", о 10:00 год. відбулося урочисте відкриття пам'ятника винахіднику переробки нафти на нафтопродукти, озокериту на парафін, засновнику нафтово-озокеритної промисловості в Україні та світі 1853 р., першому аптекарю у м. Бориславі з 1876 р., фармацевту Йогану Зегу. Скульптор Роман Кікта, архітектор Михайло Хохонь.

Микулич О. Життєва і творча діяльність Йогана Зега. / Іван Зег. Серія: Видатні постаті у нафтовій історії міста Борислава. - Дрогобич, 2008. - С. 5-71.

Микулич О. Життєва і творча діяльність винахідника Йогана Зега. // "Нафтовик Борислава". - № 71 (7776). - 14 вересня 2007. - С. 2.

Зех Ян. Енциклопедія Львова. - т. 2. - С. 458-460.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ян Зег - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ян (Йоган) Зег ( пол. Jan Zeh; 2 вересня 1817, м. Ланьцут - 25 січня 1897, м. Борислав) - польский та львівський фармацевт, аптекар, піонер (винахідник) промислової нафтопереробки в Україні ( Галичині) та світі 1853 р. Ян Зег народився 2 вересня 1817 року в м.

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген Оскарович Патон

# data[].attributes.attachment_link.description
Євген Оскарович Патон

# data[].attributes.headline
Володимир Хавкін

# data[].attributes.subject
Володимир Хавкін

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Володимир Хавкін

# data[].attributes.headline
Максвелл Фінланд

# data[].attributes.subject
Максвелл Фінланд

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Максвелл Фінланд — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Ілля Мечніков

# data[].attributes.subject
Ілля Мечніков

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Мечников Ілля Ілліч

рос. Илья Ильич Мечников

Народився

3 (15) травня Іванівка, Харків, Російська імперія [3] Куп'янський повіт, Харківська губернія, Малоросійське генерал-губернаторство, Російська імперія [2] або 1845 [1][2]

Помер

2 16 липня 1916 [4]гострий інфаркт міокарда [5][...] (71 рік) (15) липня 1916 [1] (71 рік) або

·

Поховання

Париж

Країна

Франція

Підданство

Російська імперія

Діяльність

біолог, лікар-імунолог, зоолог, хімік, винахідник, лікар, фізіолог, мікробіолог, ентомолог

Alma mater

Харківський університет
Університет Ґіссена
Геттінгенський університет
Мюнхенська академія

Галузь

імунологія , , геронтологія , патологія , ембріологія і

Заклад

Імператорський Новоросійський університет Одеський національний університет імені І. І. Мечникова , , Інститут Пастера і [d]

Науковий ступінь

доктор зоології

Науковий керівник

Ценковський Лев Семенович і Луї Пастер

Відомі учні

Микола Гамалія
Іван Савченко
Олександр Безредка
Володимир Хавкін

Членство

Лондонське королівське товариство , Петербурзька академія наук , Американська академія мистецтв і наук і

Відомий завдяки:

фагоцитоз

Батько

Мати

Брати, сестри

і Мечников Лев Ілліч

У шлюбі з

Родичі

, і Кузнєцова Марія Миколаївна

Нагороди

Мечников Ілля Ілліч у Вікісховищі

Ілля Ілліч Мечников (, Іванівка, Куп'янський повіт, Харківська губернія, Російська імперія - , Париж, Французька республіка) - український, російський та французький науковець, один з основоположників порівняльної патології, еволюційної ембріології, імунології і мікробіології, творець наукової школи. Член-кореспондент ( 1883), почесний член ( 1902) Петербурзької АН.

Відкрив ( 1882) явище фагоцитозу, розробив фагоцитарну теорію імунітету ( 1883). Розробив теорії зародкових листків, походження багатоклітинних організмів. Професор Новоросійського університету (1870-1882, нині - Одеський університет ім. Мечникова). Почесний член кількох зарубіжних академій, наукових товариств та інститутів.

Лауреат Нобелівської премії у галузі фізіології та медицини за праці про імунітет ( 1908, спільно з німецьким лікарем, бактеріологом і біохіміком Паулем Ерліхом).

Народився 3 (15) травня 1845 р. у маєтку Панасівка (нині село Мечнікове) села Іванівка на Слобожанщині (нині Дворічанський район Харківської області України). Хрещений . За батьком, Іллею Івановичем Мечниковим, офіцером з Петербургу, походить з шляхетного молдавського роду Спетару. Засновником молдавської гілки цього роду є Ніколає Мілеску-Спетару ( рум. Neculai Milescu Spătarul). Онук Ніколає Мілеску, Юрій Стефанович Мілеску-Спафарій емігрував у Росію разом із Дмитрієм Кантеміром у 1711 році після невдалого походу Петра І на Дунайські князівства. У Росії він змінив прізвище Спетару (Спафарій) на Мечников. Протягом двох з половиною століть рід Мечникових проживав у Петербурзі де став пов'язаний родинними узами з багатьма російськими князівськими родами.

Мати - Емілія Левівна Мечникова (Невахович), донька єврейського письменника Лева Неваховича, родом з Летичева.

1856 року вступив до другого класу Другої Харківської гімназії, закінчив її 1862 року із золотою медаллю.

Домігшись наукового відрядження за кордон, Мечников вивчав морську фауну. За рекомендацією Миколи Пирогова, Мечникову надали державну стипендію для ведення науково-дослідної роботи в західноєвропейських лабораторіях.

1867 року захистив магістерську дисертацію, а 1868 - став доктором зоології.

1882 - відкрив явище фагоцитозу, тобто процесу поглинання і перетравлення клітинами організму чужорідних для нього частинок. На цьому відкритті засновані методи запобігання людей від інфекції. Відкриття було здійснене в лабораторії села Попівка.

1886 - спільно з Миколою Гамалією заснував в Одесі першу в країні бактеріологічну станцію (сьогодні - Одеський науково-дослідний інститут вірусології та епідеміології імені І. І. Мечникова).

Перша дружина (1869-1873) - Людмила Федорович (-1873), племінниця видатного російського ботаніка, його друга Андрія Бекетова.

Друга дружина (з 1875) - Ольга Білокопитова (1858-1944), донька власника маєтку у селі Попівка (тепер Смілянський район, Черкащина).

Наукову діяльність Мечников почав дуже рано. У дев'ятнадцять років ( 1864 р.), закінчивши Харківський університет і маючи вже кілька друкованих робіт, він виїхав за кордон, де пробув три роки.

Мечников став працювати в лабораторії Рудольфа Лейкарта в Гіссені. Досліджуючи розмноження деяких круглих червів, Мечников відкрив у цих тварин раніше невідоме науці явище гетерогонії, тобто чергування поколінь з різними формами розмноження.

1865 - переїхав для продовження досліджень у Неаполь, де спільно з молодим російським зоологом Олександром Ковалевським проводив досліди над ембріональним розвитком морських безхребетних. За роботу, в якій вони показали, що зародкові структури багатоклітинних тварин є, по суті, гомологічними (демонструють структурну відповідність), як і повинно бути у форм, пов'язаних спільним походженням, вони в 1867 р. отримали премію імені Карла Бера, що присуджується Академією наук за роботи з ембріології.

1867 - захистивши дисертацію про ембріональний розвиток риб і ракоподібних, Мечников отримав докторський ступінь Петербурзького університету, де потім викладав зоологію і порівняльну анатомію.

У 1868- 1870 рр., з короткими перервами, Мечников продовжив за кордоном дослідження ембріології різних груп безхребетних.

Взимку 1870 почав читати зоологію студентам університету в Одесі.

З 1870 по 1882 - ординарний професор кафедри зоології та порівняльної анатомії Новоросійського університету (сьогодні - Одеський університет ім. Мечникова) в Одесі. У 1881 р. реакційні дії уряду посилилися, і Мечников, подавши у відставку, 1882 року переїхав до Мессіни в Італії.

1886 - повернувся до Одеси, щоб очолити новоорганізований Бактеріологічний інститут, де він вивчав дію фагоцитів собаки, кролика і мавпи на бактерії, що спричинюють бешиху і епідемічний поворотний тиф. Його співробітники працювали також над вакцинами проти холери курей і сибірки овець.

1887 - переслідуваний газетярами і місцевими лікарями, які дорікали Мечникову щодо відсутності у нього медичної освіти, він вдруге залишив Російську імперію.

Проте, незважаючи на вкрай несприятливу обстановку, що склалася в Одесі, Мечникову вдалося в ці роки зробити чимало чудових наукових відкриттів, висновків і узагальнень. Продовжуючи дослідження в галузі порівняльної ембріології, він, зокрема, висловив свою теорію "паренхімелли", що є істотним етапом у розвитку вчення про походження багатоклітинних тварин. Відповідно до цієї теорії, багатоклітинні тварини походять від вимерлого предка - істоти, в будові якого були лише дві частини: шар зовнішніх клітин і внутрішня частина, що складалася з суцільної маси клітин, здатних захоплювати і перетравлювати харчові частинки, - "паренхіма". Об'єкт досліджень Мечников назвав "паренхімеллою", а пізніше - "фагоцителлою".

Свою теорію паренхімелли Мечников протиставив відомій "теорії гастрєї" Геккеля, згідно з якою примітивною, вихідною формою для багатоклітинних тварин зізнавалася гіпотетична "гастрея" - істота, що була побудована з двох шарів клітин і складалася зі шлунково-кишкової і гастральної порожнин.

Встановивши у ембріональному розвитку деяких безхребетних форму більш примітивну, Мечников зробив висновок, що і вихідний предок багатоклітинних тварин повинен був бути більш примітивно організованим, аніж гастрея Геккеля. Підтвердження своєї теорії Мечников бачив у відкритій ним тварині з групи червів - планарій, що мала на місці кишкової порожнини суцільну масу клітин, здатних перетравлювати їжу, а також в особливому джгутиковому колоніальному утворенні, відкритому пізніше С. Кентом, яке багатьма рисами будови збігається з гіпотетичною фагоцителлою.

Зустріч у 1888 р. з Луї Пастером у Парижі привела до того, що великий французький вчений запропонував Мечникову завідувати новою лабораторією в Пастерівському інституті. Мечников працював там протягом наступних 28 років ( 1888- 1916), продовжуючи дослідження фагоцитів. Займався проблемами геронтології, вивчаючи явища старіння організму (Études sur la nature humaine (1903) "Етюди про природу людини", 1904; "Етюди оптимізму", 1907).

1894 - брав участь в міжнародному конгресі бактеріологів у Будапешті.

1897 - виступив на конгресі в Москві з доповідями з чумних питань і за підсумками своїх робіт про фагоцитарні реакції проти мікробних отрут - токсинів.

У роботі "Невосприимчивость в инфекционных болезнях" ( 1901) виклав фагоцитарну теорію імунітету. Створив теорію походження багатоклітинних організмів. Опублікував ряд праць з проблеми старіння.

1904 - член Французької академії наук.

1909 - повернувся на батьківщину, де продовжував дослідження кишкових мікробів і черевного тифу.

1911 - очолив організовану ним експедицію з вивчення туберкульозу серед населення калмицьких степів.

Мечников створив особливу галузь сучасної біології - експериментальну морфологію, основоположником якої, поряд з О. О. Ковалевським, за загальним визнанням, він є; виявив внутрішньоклітинне травлення в вільних, рухливих клітинах сполучної тканини - так званих амебоцити - безхребетних. Це спостереження є першою ланкою того ланцюжка спостережень і думок, які привели його до створення вчення про фагоцитоз і основам вчення про захисні властивості крові.

У 1991 р. в СРСР була випущена поштова марка, присвячена лауреатові Нобелівської премії І. І. Мечникову. У 2005 р. в Харкові по вул. Пушкінській навпроти Інституту мікробіології та імунології ім. І. І. Мечникова АМН України за ініціативи та за активного сприяння його директора професора Ю. Л. Волянського встановлений пам'ятник цьому відомому видатному вченому.

Почесний член Петербурзької академії наук ( 1902). Лауреат Нобелівської премії з фізіології або медицини 1908 "За вивчення імунної системи".

История развития Sepiola (магистерская диссертация) / И. И. Мечников. 1867.

История развития Nebalia: Сравнительно-эмбриологический очерк] / И. И. Мечников. - СПб., 1868, 48 с.: 2 л. ил. ; То же // Зап. Имп. Акад. Наук. - 1868. - Т. 13, прил. № 1.

Общий очерк паразитической жизни / И. И. Мечников // Природа. - 1873 ; То же // Академическое собрание сочинений. Т. 1 : Статьи по зоологии и паразитологии. - М. : Медгиз, 1955.

Исследование о превращении аксолотлей / И. И. Мечников // Зап. Новорос. о-ва естествоиспытателей. - 1876.

Исследование о развитии планарий / И. И. Мечников // Зап. Новорос. о-ва естествоиспытателей. - 1877.

Личинка Anisoplia / И. И. Мечников // Зап. Новорос. о-ва естествоиспытателей. - 1879.

Болезни личинок хлебного жука / И. И. Мечников. - Одесса, 1879.

О целебных силах организма / И. И. Мечников // Протоколы съезда естествоиспытателей в Одессе. - 1883.

Лекции по сравнительной патологии воспаления / И. И. Мечников. - М., 1892 ; 2-е изд. - М., Птг. : Гос. изд-во, 1923 . - 173 с. (также на фр. яз.);

Невосприимчивость в инфекционных болезнях / И. И. Мечников. - М., 1903 ; Невосприимчивость в инфекционных болезнях / И. И. Мечников. - М. Мндгиз, 1953. - 519 с. - (Академическое собрание сочинений / ред. Н. Н. Жуков-Вережников ; Акад. мед. наук СССР ; Т. 8). (на фр. яз. 1901).

Сорок лет рационального мировоззрения / И. И. Мечников. - 2-е изд., испр. и доп. - М. : Науч. слово, 1914. - 333 с. (на фр. яз. 1913).

Меморіальні дошки

В Одесі встановлено меморіальні дошки у пам'ять про перебування та діяльність І. І. Мечникова на таких будинках:

У філателії

Золоті імена Одеського національного університету імені І. І. Мечникова, 1865-2015 : наук. довід. / наук. ред. І. М. Коваль ; упоряд.: М. О. Подрезова, В. В. Самодурова ; бібліогр. ред. А. П. Бахчиванжи. - Одеса: Астропринт, 2015. - С. 10-13.

Русская философия: энциклопедия / под общ. ред.: М. А. Маслина. сост.: П. П. Апрышко, А. П. Поляков. - Изд. 2-е, дораб. и доп. - М., 2014. - С. 376.

Орлов А. С. Исторический словарь / А. С. Орлов, Н. Г. Георгиева, В. А Георгиев. - 2-е изд. - М., 2012. - С. 313-314.

Сухов А. Д. И. И. Мечников и философия / А. Д. Сухов // Философия и общество. -2011. - № 1.

Бачинська О. А. Мечников Ілля Ілліч / О. А. Бачинська // Енциклопедія історії України: у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наук. думка, 2009. - Т. 6 : Ла - Мі. - С. 631. - ISBN 978-966-00-1028-1.

Шабров А. В. Илья Ильич Мечников: Энциклопедия жизни и творчества / А. В. Шабров, А. В. Князькин, А. Т. Марянович. - СПб. : ДЕАН, 2008. - 1264 с.

Безумные грани таланта: Энциклопедия патографий / авт.-сост. А. В. Шувалов. - М. : АСТ: Астрель: Люкс, 2004. - С. 687-688.

Robert S. Desowitz: The Thorn in the Starfish. The Immune System and How it Works. W.W. Norton & Co, New York 1987.

Фролов В. А. Опередивший время / В. А. Фролов. - М. : Совет. Россия, 1980. - 268 с.

Острянин Д. Ф. И. И. Мечников в борьбе за материалистическое мировоззрение / Д. Ф. Острянин. - Киев: Вища школа, 1977. - 235 с.

Гайсинович А. Е. Мечников Илья Ильич / А. Е. Гайсинович // Большая советская энциклопедия: [в 30 т. / гл. ред. А. М. Прохоров. - М., 1974 ; т. 16.] [Архівовано 17 червня 2021 у Wayback Machine.] (рос.)

Рахманов Л. Н. Реплика в споре по поводу биографических пьес и фильмов / Л. Н. Разманов // Человек науки. - М., 1974. - С. 382.

Резник С. Е. Мечников / С. Е. Резник. - М. : Молодая гвардия, 1973. - 366 с. - (Жизнь замечательных людей). [Архівовано 22 лютого 2017 у Wayback Machine.] (рос.)

Блинкин С. А. И. И. Мечников / С. А. Блинкин. - М. : Просвещение, 1972. - 104 с. (рос.)

Edward E. Slosson: Major Prophets of Today. Books for Libraries, Freeport, N. Y. 1968.

Манадеева Р. Ш. Эволюционные взгляды И. И. Мечникова в свете философских вопросов современной биологии: автореф. дис. ... канд. филос. наук / Р. Ш. Манадеева. - Томск, 1963. - 22 с.

Залкинд С. Я. Илья Ильич Мечников. Жизнь и творческий путь / С. Я. Залкинд. - М. : Совет. наука, 1957. - 159 с.

Могилевский Б. Л. Жизнь Мечникова. Повесть о великом русском биологе / Б. Л. Могилевский. - Харьков: Обл. изд., 1955. - 296 с.

Белкин Р. И. И. И. Мечников - великий русский биолог / Р. И. Белкин. - 2-е изд., доп. и испр. - М. : Госкультпросветиздат, 1953. - 127 с.

Омелянский В. Л. И. И. Мечников, его жизнь и труды (1917) / В. Л. Омелянский // Омелянский В. Л. Избранные труды. - М. : Изд-во АН СССР, 1953.

Острянин Д. Ф. Борьба И. И. Мечникова за материализм и естествознание: автореф. дис. ... д-ра филос. наук / Д. Ф Острянин. - М., 1953. - 32 с.

Карлик Л. Н. Мечников / Л. Н. Карлик. - М. : Медгиз, 1946. - 120 с.

Мечников И. И. Страницы воспоминаний: сб. автобиогр. статей / И. И. Мечников ; [ред. и прим. А. Е. Гайсиновича] ; [отв. ред. чл.-кор. АН СССР Х. С. Коштоянц]. - М. : Изд-во Акад. наук СССР, 1946. - 279 с., 8 л. ил., портр., факс: ил., портр., факс. - (Научно-популярная серия. Мемуары / Акад. наук СССР).

Гремяцкий М. А. Илья Ильич Мечников: его жизнь и работа / М. А. Гремяцкий. - М. : Изд. и ф-ка юнош. книги изд-ва "Мол. гвардия", 1945. - 128 с. : ил., портр. - (Великие русские люди).

Безредка А. История одной идеи / А. Безредка. - Харьков: Науч. мысль, 1926. - VIII, 99, [5] с.

Мечникова О. Н. Жизнь Ильи Ильича Мечникова / О. Н. Мечникова. - М.-Л. : Госиздат, 1926. - 232 с., [6] л. ил., портр.

Paul DeKruif: Microbe Hunters. Blue Ribbon, New York 1926.

Чистович Н. Я. Проф. Илья Ильич Мечников / Н. Я. Чистович. - Берлин: Госиздат РСФСР, 1923. - 82 с.

Olga Metschnikow: Vie d'Élie Metschnikow 1845-1916. Paris 1920. англ.переклад: Olga Metschnikow: Life of Elie Metchnikoff, 1845-1916

Книпович Н. М. Мечников, Илья Ильич / Н. М. Книпович // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона. - СПб., 1896. - Т. 19. - С. 225-226 ; 1906. - Доп. т. 2. - С. 179.

# data[].attributes.attachment_link.title
Мечников Ілля Ілліч - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Мечников Ілля Ілліч рос. Илья Ильич Мечников Народився 3 (15) травня Іванівка, Харків, Російська імперія [3] Куп'янський повіт, Харківська губернія, Малоросійське генерал-губернаторство, Російська імперія [2] або 1845 [1] [2] Помер 2 16 липня 1916 [4] гострий інфаркт міокарда [5] [...]

# data[].attributes.headline
Микола Пирогов

# data[].attributes.subject
Микола Пирогов

# data[].attributes.attachment_link.title
ГАЛЕРЕЯ ВИДАТНИХ ОСОБИСТОСТЕЙ

# data[].attributes.attachment_link.description
Видатний учений, хірург та анатом, засновник військово-польової хірургії, педагог та громадський діяч, член-кореспондент Російської АН

# data[].attributes.headline
Микола Скліфосовський

# data[].attributes.subject
Микола Скліфосовський

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Скліфосовський Микола Васильович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Валентина Радзимовська

# data[].attributes.subject
Валентина Радзимовська

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Валентина Радзимовська

# data[].attributes.headline
Юрій Вороний

# data[].attributes.subject
Юрій Вороний

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Юрій Юрійович (Георгійович) Вороний ( 1895, Журавка - 1961, Київ) - український хірург, доктор медичних наук, професор. Здійснив першу у світі операцію з пересадки внутрішнього органу живій людині. 3 квітня 1933 року пересадив нирку реципієнтці від загиблої людини.

Народився в 1895 році в селі Журавці Полтавської губернії (нині Варвинського району Чернігівської області) у родині українського вченого, професора математики Варшавського університету Георгія Вороного.

1913 року вступив на медичний факультет Університету святого Володимира у Києві, але перервав навчання, бо в роки Першої світової війни як студент-медик працював у перев'язувальному загоні Червоного Хреста.

Будучи студентом добровільно вступив у перев'язувальний загін військ Центральної Ради. 16 січня 1918 року Юрій Вороний брав участь в бою під Крутами. Його дружина Нечаївська Віра Йосипівна була членом Центральної Ради від жіноцтва.

1921 року закінчив Київський медичний інститут і став аспірантом кафедри хірургії. Після закінчення аспірантури його призначили асистентом Харківського медичного інституту, де він працював у 1926-1931 роках під керівництвом Володимира Шамова.

У 1931- 1934 роках працював головним лікарем лікарні в Херсоні, директором і професором хірургії Херсонського виробничого медичного інституту, а потім - старшим науковим співробітником Всеукраїнського інституту невідкладної хірургії та переливання крові.

У 1936- 1941 роках завідував кафедрою хірургії Харківського стоматологічного інституту.

Під час німецько-радянської війни опинився на території, окупованій німцями, і був депортований за кордон.

Після повернення на батьківщину натрапив на заборону займатися викладанням хірургії у Харкові, тому переїхав у Житомир, де протягом 1944- 1950 років працював лікарем-урологом міської та обласної лікарень.

З 1950 року жив у Києві, у 1950-1953 роках керував відділенням експериментальної хірургії Інституту експериментальної біології та патології, а у 1953-1960 роках таким же відділенням Київського інституту гематології та переливання крові. У 1953 році очолив Київський науково-дослідний інститут переливання крові та невідкладної хірургії.

Помер у 1961 році. Похований в Києві на Байковому кладовищі.

Подружжя мало двох дітей: сина 1918 року народження та доньку (нар. 1926).

У 1930 році Вороний у Харкові вперше пересадив нирку собаці, зшивши судини шиї та донорської нирки.

3 квітня 1933 року, працюючи головним лікарем у Херсоні, вперше у світі виконав клінічну пересадку трупної нирки в лікарні Харкова, коли проходив там стажування. Звіт про цю операцію був опублікований в італійському журналі "Minerva Chirurgica", в якому зазначалось, що нирка включилась у кровообіг і почала самостійно функціонувати. Ця пересадка нирки була першою в історії спробою пересадки будь-якого цілого органу людині., хоча перша реципієнтка прожила з новим органом лише 48 годин. Про результати дослідження також було повідомлення в іспанському журналі "El Siglo Medico" (1936).

1. И. Е. Король, И. И. Полюх, С. Ю. Волченко. Страницы жизни Ю. Ю. Вороного (правда и вымысел) Архівовано 20 червня 2009 у Wayback Machine.// Офіційний сайт Херсонської обласної клінічної лікарні

2. Matevossian, Edouard; Kern, Hans; Hüser, Norbert; Doll, Dietrich; Snopok, Yurii; Nährig, Jörg; Altomonte, Jennifer; Sinicina, Inga; Friess, Helmut; Thorban, Stefan (2009). Surgeon Yurii Voronoy (1895-1961) - a pioneer in the history of clinical transplantation: in Memoriam at the 75th Anniversary of the First Human Kidney Transplantation. Transplant International 22 (12): 1132-1139. ISSN 09340874. doi:10.1111/j.1432-2277.2009.00986.x. (англ.)

3. Matevossian E., Snopok I., Nährig J., Sinicina I., Doll D. Исторические факты о первой в мире клинической постмортальной эксплантации и последующей аллогенной гетеротопной трансплантации донорской почки: легендарные страницы жизни выдающегося хирурга Ю. Вороного // Новости хирургии. - 2014. - Вип. 2. (рос.)

4. 80 лет назад, 3 апреля 1933 года, украинский хирург Юрий Вороной провел первую в мире операцию по пересадке почки // Факты. № 56 (3795). 29 марта 2013. с. 31.

5. Михайло Дідовець. Вічне перехрестя Вороних // Деснянська правда, 28 квітня 2011. № 46

6. Історія медицини. Видатні постаті. Юрій Вороний / Здоров'я України

7. The first publication of the first human kidney transplantation in Spanish journal El Siglo Medico (title page, 1936)

"Агапіт", український історико-медичний журнал

Surgeon Yurii Voronoy (1895-1961) - a pioneer in the history of clinical transplantation: in Memoriam at the 75th Anniversary of the First Human Kidney Transplantation by Edouard Matevossian, Hans Kern, Norbert Huser, Dietrich Doll and oth. (Department of Surgery, Klinikum Rechts der Isar, Technische Universität of Munich, Germany) // Transplant International - ISSN 0934-0874. European Society for Organ Transplantation - 2009. - c. 1132-1139 (англ.)

History of nephrology: Ukrainian aspects / by Dmytro Khadzhynov and Harm Peters(англ.)

Кляп С. І. Ю. Ю. Вороний і його роль в становленні трансплантації нирок Благодійний фонд імені Георгія Вороного

Юрій Юрійович Вороний - Піонер клінічної трансплантології

Верстюк В., Осташко Т. Діячі Української Центральної Ради. - HAH України, К.: 1998, с. 206-209.

Пиріг Л. А., Перцева Ж. М. Юрій Юрійович Вороний / Енциклопедія сучасної України, Т.4, 2005.

Хірург Вороний, який вперше пересадив нирку людині: українізатор і учасник бою під Крутами bbc.com/ukrainian

Voronoy Y. Sobre el bloqueo del aparato reticulo-endothelial del hombre en algunas formas de intoxicacion por el sublimado y sobre la transplantacion del rinon cadaverico como metodo de tratamiento de la anuria consecutive a aquella intoxicacion. El Siglo Med 1936; 97: 296 (ісп.)

Stefoni S., Campieri C., Donati G., Orlandi V. The history of clinical renal transplant. - J Nephrol 2004, #17, pp. 475-478(англ.)

D.N.H.Hamilton and W.A.Reid, "Yu.Yu.Voronoy and the First Human Kidney Allograft" Surgery, Gynecology & Obstetrics 159, no. 3 [September 1984]: 289-94 (англ.)

Tatyana I. Ulyankina, "Origin and Development of Immunology in Russia, " Cellular Immunology 126, no. 1 (March 1990): 227-32

David Hamilton. A History of Organ Transplantation: Ancient Legends to Modern Practice. University of Pittsburgh Pre, 2012-576 (англ.)

Voronoy YY (1896-1961)researchgate.net

# data[].attributes.attachment_link.title
Вороний Юрій Юрійович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Юрій Юрійович (Георгійович) Вороний ( 1895, Журавка - 1961, Київ) - український хірург, доктор медичних наук, професор. Здійснив першу у світі операцію з пересадки внутрішнього органу живій людині. 3 квітня 1933 року пересадив нирку реципієнтці від загиблої людини. Народився в 1895 році в селі Журавці Полтавської губернії (нині Варвинського району Чернігівської області) у родині українського вченого, професора математики Варшавського університету Георгія Вороного.

# data[].attributes.headline
Микола Амосов

# data[].attributes.subject
Микола Амосов

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Амосов Микола Михайлович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.headline
Юрій Кондратюк

# data[].attributes.subject
Юрій Кондратюк

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1897, 21 червня - у Полтаві народився Юрій Кондратюк (справжнє ім'я Олександр Шаргей), вчений-винахідник, розробник ракетної техніки і теорії космічних польотів.
Юрій Кондратюк (1897 - ?) na-skryzhalyah.blogspot.com

Навчався у 2-й чоловічій гімназії в Полтаві, вступив на механічне відділення Петроградського політехнічного інституту. Де через 40 днів був мобілізований на фронт. 1918-го кілька місяців провів у Добровольчій армії. У подальшому, аби уникнути переслідувань за своє офіцерське минуле, Олександр Шаргей змінив своє ім'я і до кінця життя був відомий як Юрій Кондратюк.

Часто змінював адреси та місця роботи, працював кочегаром, мастильником вагонів на залізниці, робітником цукрового заводу. У 1930-му без металу та цвяхів побудував найбільший у світі елеватор (зерносховище). Наслідком стало 3-річне ув'язнення через донос про шкідництво. Пізніше потрапив у "шарашку" (конструкторське бюро ОГПУ) і переміг у конкурсі на кращий проект вітряної електростанції в Криму, яка за своєю потужністю (12 тисяч кіловат) не мала аналогів у світі. Проект не був реалізований тільки через те, що його куратор - нарком важкої промисловості Серго Орджонікідзе - став жертвою сталінських репресій. Водночас ідея високої вітрової щогли була використана Миколою Нікітіним при будівництві Останкінської телевежі. За цей проект він отримав Ленінську премію.

У вільний час Юрій Кондратюк займався кресленням та формулами космічних польотів. У 1925-му надіслав у Москву рукопис "Про міжпланетні подорожі", а через чотири роки власним коштом видав книгу "Завоювання міжпланетних просторів". Першим сформулював теорію багатоступеневих ракет. Вивчав проблеми створення проміжних міжпланетних баз, використання сонячної енергії та гравітаційного поля небесних тіл. При цьому змушений був відхилити пропозицію про співпрацю Сергія Корольова - вірогідно, через побоювання викриття зміни прізвища і білогвардійського минулого.

Деякі ідеї Юрія Кондратюка застосували в практичній космонавтиці. Зокрема, його розрахунки траєкторій польотів людини на Місяць використали при плануванні висадки американських астронавтів на місячну поверхню.
"Траса Кондратюка" - схема траєкторії польоту на Місяць. Фото: etar.com.ua
Як згадував Джон Хуболт, один із керівників космічної програми "Аполлон": "Коли я на світанку у березні 1968 року із завмиранням серця стежив на мисі Канаверал за стартом ракети, що несла корабель "Аполлон" у напрямку Місяця, я думав у цей час про українця Юрія Кондратюка, який 50 років тому розробив ту саму трасу, по якій належало летіти нашим астронавтам...". Американський астронавт Ніл Армстронг, що першим ступив на місячну поверхню, через рік побував у Новосибірську і, на знак поваги до винахідника, взяв пригорщу землі біля будинку, де мешкав Юрій Кондратюк. На його честь названо один із кратерів на зворотному боці супутника Землі.

Точне місце і дата смерті невідомі. За однією з версій, загинув на фронті Другої світової 23 лютого 1942-го в Калузькій області Росії. За іншою - помер у концтаборі.

# data[].attributes.attachment_link.title
1897 - народився Юрій Кондратюк, винахідник

# data[].attributes.attachment_link.description
1897, 21 червня - у Полтаві народився Юрій Кондратюк (справжнє ім'я Олександр Шаргей), вчений-винахідник, розробник ракетної техніки і теорії косміч...

# data[].attributes.headline
Сергій Корольов

# data[].attributes.subject
Сергій Корольов

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1907, 12 січня - у Житомирі народився Сергій Корольов, вчений, конструктор космічних кораблів, основоположник практичної космонавтики. Пройшов випробування сталінського ГУЛАГу. Табірне пекло не вбило у ньому прагнення до реалізації мрії життя - зробити космос досяжним. Керував колективами, що зробили вирішальний внесок у підкорення космосу.
Сконструював першу міжконтинентальну балістичну ракету, перший штучний супутник Землі, космічні кораблі "Восток" і "Восход". Саме завдяки його науковому та організаторському таланту став можливим знаменитий політ у космос Юрія Гагаріна 12 квітня 1961-го. Під керівництвом Сергія Корольова відбувалися польоти міжпланетних автоматичних станцій до Місяця, Венери та Марса, здійснено м'яку посадку на поверхню Місяця.

Створена вченим перша в світі міжконтинентальна балістична ракета була здатна нести заряд вагою понад 5 тонн. Оскільки вчені змогли різко скоротити вагу ядерного заряду, ракети Корольова стали використовувати для запуску супутників, а їх надійність дозволила СРСР досягти першості в космічній галузі. Компонувальна система і двигуни ракети не застаріли й до сьогодні. На її основі розроблено ракету-носій "Союз".

У СРСР Сергій Корольов був засекреченою особою. Крім вищого радянського керівництва та колег, всі інші знали його лише як головного конструктора. Він постійно перебував під охороною, немов у "золотій клітці".

У 1957-му Нобелівський комітет хотів вручити премію в галузі фізики людині, яка відкрила людству шлях у космос. Однак, радянське керівництво не розкрило прізвище головного конструктора. Воно стало відоме тільки після смерті вченого. Тоді й пришла всесвітня слава.

У 1938-1944-му Сергій Корольов пройшов радянські табори. Під час жорстоких тортур йому зламали щелепи. Був засуджений до страти (документ завізував Йосип Сталін). Пізніше розстріл замінили таборами на Колимі, де видобував золото, а звинувачення щодо участі в троцькістській організації та антирадянській діяльності переформулювали на "шкідництво в галузі військової техніки".

Кілька разів лише дивом уникнув смерті. До реабілітації в 1957-му офіційно вважався ворогом народу.

Саме зламана щелепа зрештою стала причиною смерті Корольова: коли 14 січня 1966-го йому робили нескладну операцію, то не змогли ввести через рот кисневий шланг для відновлення роботи серця.

Урна з його прахом похована в Кремлівській стіні.

# data[].attributes.attachment_link.title
1907, народився конструктор космічних кораблів Сергій Корольов

# data[].attributes.attachment_link.description
1907, 12 січня - у Житомирі народився Сергій Корольов, вчений, конструктор космічних кораблів, основоположник практичної космонавтики. Пройшов випробуванн...

# data[].attributes.headline
Леонід Каденюк

# data[].attributes.subject
Леонід Каденюк

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Каденюк Леонід Костянтинович — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
У Вікіпедії є статті про інших людей із прізвищем Каденюк.

# data[].attributes.headline
Павло Попович

# data[].attributes.subject
Павло Попович

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Український інтерес

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Владлен Мараєв

# data[].attributes.attachment_link.title
Павло Попович – перший українець у космосі | Український інтерес

# data[].attributes.attachment_link.description
Першим українцем у космосі став інший наш співвітчизник – Павло Попович, який здійснив свій політ у космос 12 серпня 1962 року.