# data[].attributes.headline
Чарівник "Об'єднання"

# data[].attributes.subject
Чарівник "Об'єднання"

# data[].attributes.headline
Чарівник "Об'єднання"

# data[].attributes.subject
Чарівник "Об'єднання"

# data[].attributes.headline
Чарівник "Об'єднання"

# data[].attributes.subject
Чарівник "Об'єднання"

# data[].attributes.headline
Будемо знайомі

# data[].attributes.subject
Будемо знайомі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
3

1

4

2

Хто це?

В текстах цього письменника живуть чупакабри з чупакабренятами, бабаї і Чакалка, лякація і звірокоцький котозвір ;

Тривалий час ця людина була знайомим дорослим поетом, аж раптом він став писати чудові книжки для дітей;

Письменник народився у Івано-Франківській області, а мешкав у Луганську, Харкові, Києві;

Тексти цього автора перекладені англійською, німецькою, польською, вірменською, португальською, білоруською, словацькою та іншими мовами;

Очолює одне з українських видавництв дитячої літератури.

Іван Андрусяк

# data[].attributes.attachment_link.description
3 1 4 2 Хто це? В текстах цього письменника живуть чупакабри з чупакабренятами, бабаї і Чакалка, лякація і звірокоцький котозвір ; Тривалий час ця людина була знайомим дорослим поетом, аж раптом він став писати чудові книжки для дітей; Письменник народився у Івано-Франківській області, а мешкав у Луганську, Харкові, Києві; Тексти цього автора перекладені англійською, німецькою, польською, вірменською, португальською, білоруською, словацькою та іншими мовами; Очолює одне з українських видавництв дитячої літератури.

# data[].attributes.headline
Вірю - не вірю

# data[].attributes.subject
Вірю - не вірю

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Український інститут книги

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Андрусяк / #ЖивіПисьменники

# data[].attributes.headline
Властивості об'єкту

# data[].attributes.subject
Властивості об'єкту

# data[].attributes.body
Скористайтесь підказкою

# data[].attributes.headline
Чарівник "Об'єднання"

# data[].attributes.subject
Чарівник "Об'єднання"

# data[].attributes.body
Об'єднайте будь-яких два об'єкта та придумайте їм нову роботу (функцію), де будемо використовувати. Наприклад, жабеня+футболка = слизька футболка/ кататись з гори взимку.

# data[].attributes.headline
Читай, смакуй, уявляй)

# data[].attributes.subject
Читай, смакуй, уявляй)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Два зелених крокодили
аж по дрова в ліс ходили,
та у лісі, як на зло,
дров зелених не було.

Два слони сріблясто-сірі
на сріблясту гору сіли.
Хоч би що їм говорив,
а зробилось дві гори.

На червоній черепиці
спали дві червоних птиці.
Дивувались вранці-рано:
- Я рожева, ти багряна.

Дві коричневих мурахи
повбирались у папахи
і в коричневих дворах
загубились між мурах.

Раз на грушку теплу, спілу
двійко приятельок сіло -
жовті-жовті дві оси...
Обережно! Не вкуси...

Синій кит гука киту:
- Я шукаю смакоту.
Синій кит відповіда:
- Ду-уже синя смакота.

Біла киця кицю білу
похвалила, як уміла:
- Ти білесенька така.
Напилася молока!

Раз вужище чорно-чорний
до чорнозему дочовгав.
- От лиш вуха зачорню я,
і безпечно заночую.

# data[].attributes.attachment_link.title
Кольорові приколи - Іван Андрусяк, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Кольорові приколи" (автор: Андрусяк Іван Михайлович). Читати повністю електронну книгу Іван Андрусяк - Кольорові приколи онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Командна робота

# data[].attributes.subject
Командна робота

# data[].attributes.attachment_link.title
Працюємо разом

# data[].attributes.body
Утворіть дієслова від іменників «шоколад», «книжка», «двері». Якщо потрібно, користуйтеся префіксами, суфіксами (наприклад, «обшоколадитися», «перекнижити», «удверитися» тощо). В яких реченнях можна використати ці слова? (наприклад: «Мій молодший братик знайшов коробку цукерок і добряче обшоколадився», «Улянка перекнижила всю домашню бібліотеку в пошуках улюбленої казки», «Бурундук йшов, не відриваючи погляду від телефона. Не дивно, що певної миті він удверився»)

# data[].attributes.attachment_link.description
Amaze your students with smarter worksheets. Wizer.me is a platform where teachers build beautiful, engaging online worksheets.

# data[].attributes.headline
В одному зі своїх інтерв’ю письменник сказав:

# data[].attributes.subject
В одному зі своїх інтерв’ю письменник сказав:

# data[].attributes.body
«Як на мене, книжка для дитини має бути і веселою, і пригодницькою, і розважальною, – але при всьому цьому вона неодмінно має бути «з клепкою», себто містити щось таке, над чим дитина в процесі читання-усміхання-забавляння задумається, що їй може й не сподобатися, з чим вона захоче подискутувати, з чим може й не погодитися…»

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Простір української дитячої книги

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Андрусяк - це вже, можна сказати, один із "класиків" сучасної української літератури для дітей. На його віршах і "бешкетних" повістинах підростають дошкільнята і школярі, які поступово доростають до підліткової літератури. Саме в ній якій останнім часом пробує себе письменник. Про завдання дитячої прози й поезії, ролі дітей у написанні книжок, повчання в дитячій літературі й Івана Андрусяка в дитинстві читайте в нашій розмові.

- Багато в чому нагадував - я теж був такою "нетиповою" дитиною: жив у світі фантазій, вигадував і розігрував якісь сюжети, багато читав, притому "дорослих" книжок, здебільшого поезії. Пригадую, як у класі, здається, шостому мені вирізали гланди і я наступного дня після операції нудився, не мав чим себе зайняти, то послав маму в книгарні (їх тоді в Косові дві було), щоб скупила мені всю нову поезію. Ну, мама купила книжок із десять, я одразу ж на них накинувся і заспокоєна мама пішла додому. Наступного ранку приходить, а я їй пишу (бо говорити ще не міг після операції): "Ви мені графоманів принесли" :).

А крім книжок, моїм улюбленим заняттям дуже довго були ігри з пластиліном. Але не "гончарство" чи "скульптура", а сюжети. Я наліплював різноманітних персонажів - іноді вичитаних із книжок, іноді запозичених із фільмів, але що далі, то все частіше "власних" - і розігрував з ними цілі "історії з продовженням", тепер це назвали б "серіалами", але тоді такого слова ще не було. Все це зберігалося на старій табуретці в куточку під піччю, а сюжети розгорталися часто на цілу канапу. Ото прийде дідусь утомлений з роботи, не добачить і сяде - на тому серіал і закінчується. Усе доводиться починати заново - а персонажі вже виходять не такі, а трохи інші, - тож історія з ними, зрозуміло, також уже мусить бути трохи інша...

Бурундука я багато в чому з себе прописував - товстенького хлопчика, який не завжди знаходить спільну мову з однокласниками, але багато читає, добре вчиться і намагається самостійно мислити. Коли мені критики зараз закидають, що я в чомусь нав'язую Бурундукові свої теперішні "дорослі" смаки, то я лише усміхаюся, згадуючи себе в його віці. Зрештою, я й зараз знаю чимало таких дітей, які не бояться йти проти течії, жити у своєму світі, бути не такими, як усі, - й урешті саме завдяки цьому завойовують повагу своїх "типових" однолітків.
- Як Ваші діти ставляться до того, що свого часу стали персонажами Ваших книжок?
Принаймні їм це подобається і меншими вони навіть тихенько пишалися цим перед своїми друзями й однокласниками. Хоча й розуміли, що насправді це не зовсім вони - все ж у книжковій Стефі є лише трохи від реальної, і маленька Стефа цим навіть якийсь час переймалася й наголошувала, що "насправді, тату, все було не зовсім так".

Мені здається, що найглибше все це переосмислила Ліза, яка й сама пробує писати, притому напрочуд вдало, і яка недарма обрала своїм фахом філософію - вона ще з дитинства була такою ж, як я малим, "річчю в собі", й коли "виринала з себе", то завжди виказувала дуже тонкі спостереження, напрочуд влучні, до яких просто неможливо не прислухатися. Зрештою, саме її поради й підказки мені найбільше допомагають у роботі. Зараз Ліза далеко, в Харкові, вона вся в навчанні, і я за нею дуже скучаю не лише як тато, а й за її порадами.
- Ви неодноразово розповідали, що до дитячих книжок узялися завдяки молодшій доньці Стефі. Тепер Стефа росте й уже, здається, підростає до підліткових книжок. Ви як автор помалу вже теж цих тем торкаєтеся у книжках про Івана Бурундука. Розкажіть, чи будуть "дівчачі" книжки для підлітків?
- Не знаю... Ясна річ, дуже хотілося б написати такий текст - і я, так би мовити, "визбирую матеріал", - але водночас думаю про те, чи зможу дати собі з ним раду. Бо для мене в книжці для дитини чи не найважливіша річ - достовірність; а як цю достовірність прописати, якщо є речі, яких не можеш відчути просто тому, що ти - хлопчик. Навіть така, здавалося б, елементарна штука як дівчачі балачки. Адже більшість дівчаток, принаймні в ранньому підлітковому віці, - неймовірні "триндикачки"; і моя Стефа така, - а вловити цю стилістику не так просто. А як збагнути переживання дівчинки, якій подобається хлопчик, - що вона при цьому відчуває, як це проявляється? Або перший поцілунок... Або відчуття дівчинки при першій менструації - це ж важливі речі, а хлопчикові їх відчути взагалі не дано... І процес становлення дівчинки як особистості трохи інакше, ніж у хлопчика, відбувається, - а такі речі прописати ще складніше, ніж менструацію...

Утім, для письменника це виклик - а я дуже люблю такі виклики, такі складні завдання. І мої діти завжди були тут найкращими помічниками, завжди підказували найважливіші речі, - тому я знову покладатимуся на їхню допомогу.

"Залишається лише дивуватися глухоті й сліпоті укладачів шкільних підручників"

- Ви багато років працюєте з наповненням ніші сучасної української дитячої поезії. Що можете сказати про її нинішній стан? Які зміни відбулися впродовж тих років, коли Ви відбираєте й редагуєте вірші для дітей?
- Поезія - штука дуже "консервативна" в тому сенсі, що вона найменш залежна від такого важливого в книжковій справі фактору як ринок. Добрі вірші спокійно собі творяться, незважаючи ні на що, і мені як редакторові залишається лише по краплині "виловлювати" їх із нескінченного потоку графоманії, який у нас завжди не просто повноводний, а буйноводний. Так що стан нашої поезії стабільний :). Якщо в нас з'являються такі шедеври як "безслоння, безслонів'я, безслонеча, безслоняччя" Юрія Бедрика, то мені залишається лише дивуватися глухоті й сліпоті укладачів шкільних підручників і посібників, які в нас досі є розсадниками щонаймахровішої графоманії.

А з тенденцій, які проявилися в останні роки, хочу відзначити лише одну: в нас стає все більше притомних великих і маленьких читачів, які "не бояться" дитячого верлібру. І все більше притомних поетів - від класиків Василя Голобородька, Михайла Григоріва і Миколи Воробйова до молодих Оксани Лущевської і Василя Карп'юка, - які "не бояться" з дитячим верлібром працювати. Це добре, тому що поезія має бути різною, а між дитячою й дорослою поезією, принаймні в сенсі формальних засобів, не має бути аж такої великої прірви, яка в нас досі була.
- Про дидактизм у дитячій літературі... Ваші останні прозові книжки не позбавлені повчальних моментів (у "Третьому снігу" є геть неприховане авторське ставлення до суржику, ведмеді нагадують так званих "гопників" і перевиховуються, у "Закоханому Бурундуку" Івась геть по-дорослому сварить "Вконтакті" й вміст вуличних кіосків). Як, на Вашу думку, дитяча література має насамперед повчати чи розважати, давати відповіді на певні питання? Можливо, усе вирішує "розкладання" за віком: тоді-то треба вчити, тоді-то - розважати, а тоді-то - відповідати на складні питання?
- Я дуже обережно ставлюся до дидактичності й, між нами кажучи, не вважаю її особливою чеснотою в літературі. Інша справа, що я ще більш обережно ставлюся до "порожніх" книжок, які або висмоктані з умоченого в стелю пальця, або містять суцільне "ги-ги" чи просто собі пригоди заради пригод. Як на мене, книжка для дитини має бути і веселою, і пригодницькою, і розважальною, - але при всьому цьому вона неодмінно має бути "з клепкою", себто містити щось таке, над чим дитина в процесі читання-усміхання-забавляння задумається, що їй може й не сподобатися, з чим вона захоче подискутувати, з чим може й не погодитися...
Коли Івась Бурундук бурчить на "ВКонтакті", то він же свої аргументи подає, чим його ця соцмережа "дістала", - і дитина, читаючи, може собі сказати: ну, це він такий прибацаний, не від світу цього, що все йому не вгодиш, а мені ось подобається там спілкуватись, - та навіть так собі сказавши, хтось усе-таки задумається над тим, як же він там спілкується, які "баналюки" лайкає і перепощує...

Так само не все так просто з родиною ведмедів у "Третьому снігові" - вони спілкуються суржиком (притому не "живим", це суржик не розмовний, а "книжний", де комічний ефект такого мовлення я намагався максимально посилити), і вони на перше око негативні персонажі, - але що ближче до кінця книжки, то більше перетворюються з відразливих на нещасних, і все більше дитині стає їх шкода. На зустрічах із дітьми я не раз чув побажання, а в кількох листах від маленьких читачів прозвучала навіть вимога написати продовження цієї історії і звільнити ведмедів з полону! Це для мене дуже чіткий сигнал, що навіть так виразно балансуючи над прірвою дидактизму, буквально з елементами цілком дорослого "стьобу", я все ж у неї не звалився і мої герої залишилися "живі", - бо інакше б діти не переймались їхньою долею.
- Тож чи має література виховувати дітей? Чи це все-таки обов'язок дорослих - батьків, учителів? Якщо вихованню в літературі є місце, то який його "метод" підтримуєте / пропагуєте Ви?
- Література якщо й має виховувати, то хіба в одному сенсі - формувати в дитини критичне мислення. Наша школа цьому не навчить у принципі, а батьки - далеко не всі, тому тут література є, як на мене, незамінною. Бо без цього з дитини виросте не особистість, а поглинач телесеріалів і "голосун" за яку-небудь чергову "партію комуністичних реґіонів" - одне слово, "вата" не так у політичному, як у соціальному сенсі. Свідома себе людина, яка прагне чогось досягнути в житті, читає книжки саме для того, щоб самостійно мислити, - а кому все пофіґ, той дивиться телевізор, де йому в голову вкладуть усі "потрібні" пережовані концепти. Я прагну, щоб юні читачі моїх книжок виростали людьми з критичним мисленням, - а тому й далі намагатимуся робити так, щоб вони полемізували з моїми героями, щоб їм далеко не все в моїх героях подобалося, але щоб вони звіряли себе з цими героями і робили власні висновки як з їхніх, так і зі своїх слів і вчинків.
- Якщо "повчанням" опікується насамперед дитяча проза, то поезія, як правило, все-таки вільна від цих умовностей. Я дедалі більше спостерігаю в українській поезії для дітей моментів грайливих - зокрема мовних ігор, гумору. Які, на Вашу думку, завдання дитячої поезії?
- Такі ж, як і в поезії дорослої, - "ловити" насолоду від мови і дарувати цю насолоду читачам. Розробляти мову, розвивати мову, а коли треба, то й творити мову. Поезія - це жива енергія мови; в цьому сенсі вона, як на мене, значно ближча до музики, ніж до прози. Тому це "вивільнення", яке Ви так вдало спостерегли, - дуже класна штука.
- Знаю, що Ви були викладачем на кількох літературних школах для дітей. Нелегко, мабуть, учити літературній майстерності покоління дітей, які змалку все знають про новітні технології? Як заохотити їх до читання?
- Я спокійно ставлюся до "ґаджетизації", бо знаю, що читання і новітні технології - речі не взаємозамінні, а взаємодоповнювані. Звісно, зараз треба пережити цей ґаджетовий бум, - але це не такий уже й тривалий процес, зважаючи на те, що з кожним роком технології стають усе доступніші, а отже, на них усе менше зациклюються і все осмисленіше їх використовують. Навпаки: мені здається, що з епохою ґаджетів у нас стало суттєво більше читачів, принаймні ситуативних, - у тому ж метро чи в потязі я зараз бачу значно більше людей із планшетами або "читалками", аніж бачив з книжкою тоді, коли "читалок" іще не існувало. Звісно, це неможливо відстежити, бо так читаються переважно не куплені, а нелеґально скачані з інтернету книжки, - але ж читаються.

На дитячих літературних курсах так само різні люди бувають, - одна група, скажімо, була вся в ґаджетах, із яких їх дуже нелегко було вирвати. Але справді цікаві дітки вільно почувають себе і в читацькому і в "технологічному" просторі, - так вільно, що я й сам багато чого від них навчився. Певен, що вони творитимуть якісно нову українську літературу, - і радий, що на початках їхнього творчого шляху я можу їм трішки допомогти.
- Ви, уроджений західноукраїнець, певний час мешкали в Луганську. Яким був цей досвід? Як він "лягає" на ті події, що кояться тепер?
- У сенсі культурного досвіду це хай і короткочасне, може навіть помилкове "випадання в Луганськ" дало мені дуже багато. В мене там одразу ж зруйнувався міф про тотально російськомовний схід - за весь час я, людина в житті винятково україномовна, мав у цьому сенсі проблеми лише з двома істотами: тодішнім головою облдержадміністрації Єфремовим і його тодішнім прес-секретарем Мірошником (обидва, як тепер усім відомо, унікальні мерзотники). Оскільки я працював на обласному радіо, то мусив у службових справах час від часу з ними спілкуватися, - і це була, як казала маленькою моя Ліза, "найбільша гидкість" із мого спілкування в Луганську.

Натомість "живі" люди, починаючи від сусідів і закінчуючи продавцями в крамницях, якщо не намагалися перейти в розмові зі мною на українську, то принаймні воліли вжити бодай два-три відомі їм українські слова, хай десь і невпопад. Тому для мене загадка: що ті ж єфремови й мірошники мали зробити з цими людьми, щоб частина з них зараз узяла до рук зброю... Є навіть такі персонажі, яким я ще два роки тому на їхнє ж прохання відправляв свої книжки для їхніх дітей, - а тепер вони на своїх сторінках у соцмережах пишуть про Україну таке, що притомній людині й на голову не налізе...

Цього я, певно, ніколи в житті зрозуміти не зможу. Але я дуже добре розумію, що є величезна провина не лише Української держави, а й нас, української культурної спільноти в тому, що так сталося. Ця провина полягає в тому, що ми дозволили тамтешній владі тотально русифікувати ці території. Українська преса, українська книжка туди в принципі не доходила. Молоді талановиті українці - ось лише з мого тамтешнього кола спілкування Антон Шульга, Таня Щербаченко, Сашко Бондаренко, Таня Гончарова - не мали змоги зреалізуватися там як журналісти, як творчі особистості, хоча з успіхом зробили це тут, у Києві.

Людям з українським мисленням там було штучно перекрито всі канали для розвитку, - або ти русифікуєшся, або виїжджаєш; вся українська культура була зведена до шароварно-гопачкової декорації, а вся українська освіта в більшості буцімто українських шкіл - до кількох ламаних слів на позір на уроці...

Нещодавно я зустрічався з дітками у школах та бібліотеках у Краматорську, Дружківці й Костянтинівці - і переконався, що й зараз, навіть після всього, що пережили ці міста минулої весни й літа, справа не набагато краща. Замість того, щоб спиратися на українські громади й вести розумну українську культурну політику, теперішня влада теж воліє за інерцією загравати з "ватою". Тому зараз ми маємо і самі їхати туди - письменники, актори, музиканти зі своїми творами, й розмовляти, розмовляти, розмовляти з людьми, - і всіма доступними нам способами тиснути на владу, вимагаючи від неї адекватної культурної політики скрізь в Україні, а там - найперше. Бо я бачив очі діток: вони спраглі живого спілкування, живої літератури, живої думки.
- І наостанок: як не зіпсувати дитячу книжку?
- Виключити саму думку про те, буцімто в ній може бути бодай щось несуттєве - хоч найменше, хоч і суща дрібничка. Звісно, всі ми завжди маємо право на помилку, - але щодо будь-чого в дитячій книжці ані на секунду не маємо права подумати: а, і так обійдеться!
Розпитувала Ольга Купріян

# data[].attributes.attachment_link.title
Формувати в дитини критичне мислення

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Андрусяк - це вже, можна сказати, один із "класиків" сучасної української літератури для дітей.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Андрусяк

# data[].attributes.attachment_link.description
Вкажи правильну віпдовідь

# data[].attributes.attachment_link.description
Music is for everyone. Play with simple experiments that let anyone, of any age, explore how music works.

# data[].attributes.headline
Підсумок уроку

# data[].attributes.subject
Підсумок уроку

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Быстрее создавайте лучшие уроки

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1) На уроці я дізнався... 2) На уроці я навчився... 3) На уроці я зрозумів... 4) Мій найбільший успіх - це... 5) Найбільші труднощі я відчув, коли... 6) Я не вмів, а тепер умію... 7) На наступному уроці я хочу... 8) Було цікаво... 9) Було складно... 10) Я зміг...

# data[].attributes.attachment_link.title
Підсумок уроку

# data[].attributes.attachment_link.description
1) На уроці я дізнався... 2) На уроці я навчився... 3) На уроці я зрозумів... 4) Мій найбільший успіх - це... 5) Найбільші труднощі я відчув, коли...

# data[].attributes.body
я сьогодні розсклянив фарфоровий посуд

# data[].attributes.headline
Пришоколадилася

# data[].attributes.subject
Пришоколадилася

# data[].attributes.body
Я потрапила на шоколадну фабрику та пришоколадилася на годину

# data[].attributes.headline
заповітрився

# data[].attributes.subject
заповітрився

# data[].attributes.body
Я заповітрився в літаку до Києва.

# data[].attributes.body
дитина удверилася дверьма