# data[].attributes.headline
ПОЯСНЮВАЛЬНА ЗАПИСКА

# data[].attributes.subject
ПОЯСНЮВАЛЬНА ЗАПИСКА

# data[].attributes.attachment_link.title
Книжкові онлайн полички для позакласного читання і читання влітку

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
І. Андрусяк Казочка про зайчикову знахідку

Натискай на назви книжок, слухай, дивись та читай!
Щоразу повертайся на головну сторінку. Т. Коломієць Гарна хатка у курчатка Iван АНДРУСЯК
КАЗОЧКА ПРО ЗАЙЧИКОВУ ЗНАХІДКУ
Жив собі Зайчик - вушка-сплюшка. Ходив на базарчик, грався з мушками, купував моркву й капусту хрумку, а іноді й гризяв кору в садку. Одним словом, жив, як усі зайці, - аж раптом надибав зернятка оці...
З базарчика якось він біг через ліс, велику морквину у торбі ніс і подумки нею вже ласував, аж раптом... спіткнувся і мало не впав.
- Ото вже роззява! - наш Зайчик шепче.
Та бачить - на стежці лежить мішечок. А в тому мішечку - зерняток зо двісті, таких маленьких, що шкода й з'їсти. Узяв його Зайчик собі в торбину. Подумав:
- Завтра у зупку вкину. Може, якась це заморська приправа, тож зупка в мене вийде на славу.
Та спробував вдома кілька на зуб і вирішив:
- Це не годиться в суп! Гірчить у роті, ще й аромату від цього нібито й небагато. Не варто ними псувати страву. Краще я посаджу їх - цікаво...

А був наш Зайчик - варто сказати - трішечки, знаєте, лінькуватий. На грядці в нього все більше пусто - легше купити моркву й капусту, аніж лопатою лапки трудити, і спинку гнути, й воду носити...
А тут його раптом як підмінили. Мов додалося в Зайчика сили. Грядку копає хвацько, на славу! Що за зернятка - дуже цікаво...
Іде Лисичка й хитро жартує:
- Уже базарчик тебе не рятує? Матимеш власну моркву й капусту. Дуже смачненькі зайчики тлусті...
Зайчик від неї сховався до хати. Каже:
- Не зможеш мене наздогнати. Лапки у мене прудкі - не загину. Сію на грядці заморську рослину.
Каже:
- Достатньо її скуштувати - і зайчики зможуть навіть літати!
Вовчик іде і сміється:
- Зайчиську! Вже по капусту бігать неблизько? Вже тебе ніжки далеко не носять? Буде вовчатам страва хороша...
Зайчик й від нього шмигнув до хати:
- Будуть вовчата лапу смоктати! Ой, не діждешся - так просто не згину. Я сію на грядці заморську рослину. Досить листочок її скуштувати - і зайчики зможуть навіть літати...

Зайчик забув свої лінощі й пустощі. Грядки заклав і морквяні, й капустяні. Тільки ж була особливо красива та, де зростала заморська рослина.
Зайчик її поливав усе літо, й під осінь на грядці виросли... квіти!
Всього лише квіти...
Подумаєш - свято! У лузі такого добра багато. Стільки трудитись - і в нагороду всього лише квіти, жодного плоду...
Іде Лисичка:
- Певно, Зайчиську, ти по насіння бігав неблизько. І праці до цього доклав багато. Можна й завити - не те що літати...
Вовчик єхидно:
- Зайчику милий, а покажи-но, де твої крила?
Зайчик їм каже:
- Смійтесь, хоч лусніть! Ви сподівались, що буду я тлустий, бігать не зможу. Відійду від хати - і вам буде легко мене впіймати. Працею ж я тренувався все літо! Бігаю так, що не треба й летіти. А щодо квітів... На те й краса є: помилувався - й душа аж літає.

Літо минуло. Ось уже й осінь. Ось уже й школа, як кажуть, на носі.
Виглянув Зайчик якось із хати, бачить - до нього йдуть лисенята. Йдуть і несуть по великій морквиці.
- Це тобі, - кажуть, - від мами гостинці. Квітів букетик мама просила. В тебе, казала, дуже красиві.
Дивиться Зайчик - ось і вовчата. Кажуть:
- До тебе послав нас тато. Він передав ось кілька капустин. Квітів букетик просить один, хоч би й найменший, хоч небагато. Завтра нам вперше до школи, на свято...
Зайчик радіє.
Раді і діти.
Навіть вовчиськам потрібні квіти!

Тамара Коломієць

Гарна хатка у курчатка

У маленького курчатка Коло кладки - БІЛА хатка. А від хатки до дороги Стежка стелиться під ноги. Із розчинених воріт Вируша курчатко в світ. Йде, а сонечко згори Заглядає у двори, Розсипає по лужку Квіти в ЖОВТОМУ пилку, - От якби,- зітха курчатко,- Колір цей мені у хатку. А стежиночка в'юнка Далі, далі утіка - Між травицею-травою, Між ЗЕЛЕНОЮ, густою. - От якби,- зітха курчатко,- Колір цей мені у хатку. Тут стежиночка мала До струмочка довела. А в струмочку небо СИНЄ В кожній світиться краплині. - От якби,- зітха курчатко,- Колір цей мені у хатку. Далі пагорбок, пеньок, Під пеньком товстун грибок У КОРИЧНЕВІЙ шапчині Став на варті при стежині. - От якби,- зітха курчатко,- Колір цей мені у хатку. Ось, нарешті, і лісок, І зозулин голосок, - На галявці, на осонні, Спілі ягоди ЧЕРВОНІ. - От якби,- зітха курчатко, Колір цей мені у хатку. Так ішло воно, дивилось, Доки добре натомилось. Через поле, через сад Повернулося назад. А як сонечко зайшло, Спати в ліжечко лягло. Люлі-люлі... спить курчатко... Сонце встало. Йде на кладку. Ближче-ближче підійшло, Чудо-пензлика взяло, В чисті фарби умочало, Хатку всю розмалювало. Тук! - прокинулось курчатко. Вийшло. Глядь - оце так хатка! Засміялося: - Чудова! Вже не біла - кольорова! Як же звуться кольори? Запитаю в дітвори. Хто зуміє їх назвати, Буде в хатці гостювати.
Олег Буцень Горобчик
Маринка вбігла до кімнати весела, задихана і прямо з порога закричала:

- Дивіться! Горобчик!

Люда, що сиділа за столом і малювала, відштовхнула стілець і мерщій побігла до сестри.

- Ось, - показала Маринка сіреньку пташку, розтуляючи долоні.

- Напевне, з дерева впала й забилася, - сказала мама.

- А вона видужає?

- Не знаю, треба допомогти їй.

- Видужає! Видужає! - закричали дівчатка. - Ми будемо добре доглядати її.

Того ж дня мама дістала в сусідів стару клітку і посадила в неї горобчика. Маринка і Люда поставили йому блюдечко з водою, накришили хліба, насипали крупи.

Перший день горобчик сидів у куточку зажурений. Він підібрав під себе лапки і нічого не їв. Але наступного дня вже почав потроху їсти. А ще через кілька днів весело стрибав по жердинах.

Надворі була весна. Дерева стояли зелені, тепло світило сонце.

Якось підійшла Люда до клітки, що висіла на вікні, дивиться: знову зажурився горобчик, забився в куток. Пролетить повз клітку пташка - він весь стрепенеться, зиркне очком і знову замре. Напевне, схотілось і йому політати в синьому небі.

Жаль стало Люді горобчика. Відчинила вона дверцята клітки і... випустила його на волю.

Саме тут вбігла до кімнати Маринка. Побачила порожню клітку, питає:

- А де горобчик?

- Випустила, - відповіла Люда.

- Ех, ти, - накинулась на неї Маринка, - а ще хвалилась, що пташок любиш. Не хочеш ти їх доглядати - от і випустила!

- А от і ні! - засперечалась з нею Люда. - Я більше за тебе їх люблю.

Так чи не так?
Юрій Ярмиш
Коли навесні до лісу з вирію повернувся Соловейко, їжачок визирнув із своєї нірки під кущем глоду і став чекати сутінків.

А сонечко востаннє пестило проміннями ніжно-зелений оксамит лісових верхівок...

І тоді їжачок почув ніжну трель:

- Тьох-тьох-тьох!

Їжачок склав голочки, заплющив малі свої оченята і слухав, слухав.

А ніжні звуки змінювались дзвінкими, жалібні - радісними. Соловейко співав про те, які далекі країни він бачив, але все одно повернувся на рідну землю, до свого лісу, бо чужина - то завжди чужина.

Соловейко не замовкав ані на мить аж до ранку. І їжачок просидів під кущем теж до ранку, слухаючи лісового співця.

Перед сходом сонця до Соловейка прилетіла подруга, і вони почали мостити гніздо. Скоро там з'явилися зеленуваті яєчка.

Гніздо висіло на кущі низько над землею. Проте солов'ї не боялися їжачка. Їм подобалось, як він уночі шарудів торішнім листям, шукаючи жучків собі на вечерю.

Тепер Соловейко виспівував менше, бо народилися малі Солов'ята. А їх треба було годувати, ловити комашок, дрібненьку гусінь.

Та одного дня налетів сильний вітер, гойднув куща, і одне Солов'ятко впало на землю у торішнє листя. Ні, воно зовсім не забилося! Йому навіть цікаво було під кущем. Солов'ятко лише дуже здивувалось, чому так хвилюються мама й тато, а особливо коли поблизу з'явилася велика руда тварина. Солов'яткові ця тварина сподобалась, і воно свиснуло:

- Фі-ід! Ідіть сюди! Які ви гарні! Фі-ід!

Однак, мабуть, ні мамі з татом, ні їжачкові та тварина не припала до смаку. Бо Солов'ятко помітило, як їжачок згорнувся колобком, настовбурчив свої голочки і сердито фиркнув:

- Іди звідси геть, хитра Лисице! Я наскрізь проштрикну тебе оцими голками!

- Но-но! - дзявкнула Лисиця. - Радій, що я сита зараз. Бо з'їла б не тільки оце Солов'ятко! Я знаю, в тебе на животі немає голочок. Варто тебе зненацька перевернути лапою на спину...

- Все одно я тебе не боюсь! - скрикнув їжачок. - І це Солов'ятко не про тебе!

Лисиця скривилася:

- Начувайся, їжаче! Знай, колись я ще завітаю до вашого лісу!

Солов'ятко зростало на землі. їжачок склав із сухого листя йому м'якеньку теплу перину. Вони швидко подружилися. Мама й тато приносили Солов'яткові мурашині личинки, а їжачок черв'ячків, мама давала поласувати Солов'яткові ягідки, а їжачок жучків. їжачок навіть підходити нікому не дозволяв близько до Солов'ятка - ні зайцям, ні білочкам, ані бобрам, щоб випадком хтось не скривдив пташеня.

І вдячне Солов'ятко наспівувало їжачкові найкращі пісеньки, що почуло від тата. А тато сідав на гілку і пильно слухав:

- Ні, синку, оцю пісеньку треба співати не "Тьох-тьох-тьох, віть-віть-віть, тюрлю!", а "Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох, тюрлю!" Чуєш, так набагато краще!

- Чую, тату, чую! - погоджувалося Солов'ятко і виспівувало для їжачка пісеньку так гарно, як тільки вміло.

А дні минали, і Солов'ятко навчилося не тільки співати, а й літати.

Та воно не забувало, що то їжачок врятував його від хитрої Лисиці.

Поблизу куща глоду росла мала сосонка. Солов'яткові вона дуже подобалась.

- Сосонка подібна до тебе! - схвильовано казало воно їжачкові. - Така ж колюча, але добра й ніжна!

Солов'ятко злітало на сосончину й питало:

- Що заспівати тобі?

їжачок сідав вигідніше під кущем і казав:

- Я постійний у своїх смаках. Коли твоя ласка, оцю: "Віть-віть-віть, тьох-тьох-тьох!"

Вже вечори похолоднішали, вже зелене листячко поруділо. Солов'їна сім'я пристала до великого пташиного гурту.

- До побачення, їжачку! - гукнули Солов'ї. - Ми летимо у вирій, до теплих країн, бо вже скоро зима.

- На ту весну я заспіваю тобі ще кращих пісень! - пообіцяло Солов'ятко.

Непрохана сльозинка скотилася їжачкові з оченят. Він ще довго стояв під кущем і махав Солов'ям лапкою, хоч і не бачив їх, бо трошки короткозорий був.

У лісі все холоднішало. Але було якось незвично сухо. І найменшого дощика не випало:

- Біда буде, буде біда! - стрекотала Сорока.

Ніхто їй не вірив. Однак лихо прийшло тоді, коли всі нарешті зітхнули: на обрії пливла хмара!

Вона росла. Густішала. Назустріч їй збігалися інші хмари. Чорні.

- Ховайтеся! - скрикнула Сорока. - Буде осіння гроза!

Раптом спалахнуло півнеба й гаряча блискавка поцілила в ліс. Запалала вершина старого дуба. Обгоріла гілка впала на суху траву. І вже зажевріли кущі, де зростали влітку малі Солов'ятка.

- Тікайте, тікайте! - кричала Сорока.

Все, що було живого в лісі, побігло, поповзло, полетіло далі від страшного лиха... І їжачок теж побіг на своїх коротеньких ніжках.

... Коли він повернувся до рідного лісу, то не впізнав навкруг себе нічого. Одні обгорілі стовбури та кущі полишило після себе зле полум'я. Не стало й сосонки, що її так любив Соловейко.

"Все одно я залишуся тут! - сказав сам до себе їжачок. - Адже коли навесні повернеться моє Солов'ятко, воно не впізнає свого рідного лісу й полетить собі далі, як я не зустріну його".

Їжачок розкидав чорне хрустке листя од своєї нори, а потім побіг у вибалок - за свіжим, осіннім. Бо нору треба було гарненько прикрити, щоб холод не заходив, сніг не залітав, а навесні вода не затекла.

Коли їжачок повернувся з листям, що було густо наколоте на його голочки, біля нори він побачив Лисицю!

- Ага, - зловтішно сказала Лисиця, - а я вже думала, що не впіймаю тебе. Я зголодніла, і мені не страшні тепер навіть твої колючки-голочки!

Їжачок завмер.

Лисиця могла покотити його, знесиленого, у вибалок, схитрувати якось, щоб він зненацька випростався. І гострі голочки вже не порятують його... Що тоді станеться із Соловейком? Він же не впізнає свого лісу, того найріднішого місця під згорілим кущем глоду, де він ріс і співав свої пісні! І, бездомний, він полетить собі далі. Хоч би одна-однісінька зелена гілочка залишила ся поруч, тоді б Соловейко звив собі гніздечко отут!

А Лисиця занесла пазуристу лапу над їжачком:

- Ось я тебе зараз...

Тоді їжачок зібрав усі сили і звелів сам собі:

- Стань-но сосонкою! Хай Соловейко щасливий буде!..

- Що таке? - скрикнула злякана Лисиця. - Це ж сосонка, а не їжачок! Краще піду я звідси геть, бо це, певно, зачарований ліс!..

І вона назавжди втекла звідси...

А навесні з вирію повернувся Соловейко.

Він перелітав з обгорілого куща на кущ і тужно витьохкував:

- Невже це мій рідний ліс? Як гарно тут було торік улітку! А може, це не мій ліс? Полечу далі, бо навіть їжачка немає, а він би конче мене зустрів!

Соловейко злетів у небо, щоб востаннє глянути на пожарисько, і враз угледів внизу маленьку зелену сосонку... Соловейко затьохкав:

- Ні, нікуди я не полечу! Тут жив мій найкращий друг їжачок! А це ж та сама сосонка, що схожа на нього. Колюча, але ніжна й гарна!

Він спустився під сосонку. І дзьобиком став знімати торішнє жовте сухе листя, наколоте на голочки.

Це було те саме листя, котре ніс їжачок собі до нори...

- Із цього листячка я зів'ю собі гніздечко! - сказав Соловейко.

І коли сонечко востаннє болісно торкнулося промінцями обгорілих стовбурів, ховаючись на спочинок, Соловейко заспівав:

Ой, жив у лісі їжачок
І нам було так гарно вдвох,
Віть-віть, тьох-тьох!
Мене, малого, стільки днів
Він од лисиці боронив -
І спів мій так любив!
Настала чорная пора -
Страшного полум'я гора
Все з'їла. Ой, жура!..
Та ця сосонка, мов у сні,
Нагадує минулі дні,
Веселі і ясні.
її зелені голочки,
Мов їжачкові колючки,
Для мене - на роки.
Я в ріднім буду лиш краю
Співати пісеньку мою -
Віть-віть, тьох-тьох, тюрлю!..

І навіть почорнілі кущі слухали Соловейка. А від їхніх коренів вигулькували живі зелені пагінчики. І трава зачудовано піднімала гострі стебельця, проштрикуючи сірий попіл.

І Соловейкові здалося - що то не сосонка принишкла, слухаючи його пісеньку, що то сам їжачок...
Шарль Перро
Шарль Перро

Давно, давно колись жили собі король і королева, і не було в них дітей. Щодня вони бідкалися:
- Ах, якби нам дитинку! Але дітей не було та й не було.

І ось одного разу королева купалась, а з води вилазить жаба і каже до неї людським голосом:
- Твоє бажання здійсниться. Не мине й року, як буде в тебе донечка.

І сталося так, як сказала жаба: королева народила дівчинку, та таку вже гарну, що король нетямився з радощів і справив пишний бенкет.

На родини він запросив не тільки родичів, друзів, знайомих, а й чарівниць, щоб вони були прихильні до дитини.

В його королівстві жило їх тринадцять, а золотих тарілок, на яких їм мали подавати страву, було в короля тільки дванадцять, отже одна чарівниця мусила зостатися дома.

Бенкет був надзвичайно пишний, а наприкінці чарівниці стали обдаровувати дитину чудесними дарунками: одна дала їй доброчесність, друга - красу, третя - багатство - одне слово, дівчинка дістала все, чого тільки в світі можна забажати.

Коли одинадцята сказала свої побажання, раптом увійшла тринадцята. Вона хотіла помститися за те, що її не запросили, та, ні з ким не привітавшись, навіть не глянувши ні на кого, сказала на весь голос такі слова:

- Як досягне королівна п'ятнадцяти років, то вколеться веретеном і помре.

І, ні словечка більше не промовивши, лиха чарівниця пішла геть.

Всі злякались. Тоді виступила дванадцята, яка ще не промовила свого побажання. І хоч зовсім знешкодити злі чари було їй не до снаги, проте вона могла пом'якшити їх, а тому сказала:

- Хай королівну спіткає не смерть, а тільки глибокий столітній сон.

Король, щиро бажаючи вберегти любу дитину від нещастя, видав наказ: спалити всі веретена в цілому королівстві.

А побажання всіх інших чарівниць цілком справдилися. Бо королівна росла така прекрасна, цнотлива, привітна і розумна, що була кожному люба, хто тільки гляне на неї.

І ось того дня, коли їй сповнилося п'ятнадцять років, трапилось так, що короля й королеви не було вдома, і королівна залишилась самісінька. От вона й почала ходити скрізь та обдивлятися палац. Обдивилася всі кімнати й покої і нарешті прийшла до однієї вежі.

Почала вона підійматися вгору крученими сходами, аж бачить - перед нею невеличкі двері. В замку стримить іржавий ключ. Вона повернула ключ, двері відчинилися, а там у невеличкій комірчині сидить якась бабуся з веретеном і жваво пряде кужіль.

Добридень, бабусю, - привіталася королівна, - що це ви робите?

- Пряду, - відповіла стара і кивнула головою.

- А що це у вас в руках, що так весело крутиться? - запитала королівна, взяла в руки веретено і хотіла спробувати й собі прясти.

Та ледве торкнулась вона веретена, як справдилися лихі слова чарівниці: королівна вколола собі палець. Вмить вона впала на ліжко, що там стояло, і оповив її глибокий сон. Цей сон охопив і весь замок. Король і королева, які щойно вернулися і ввійшли до зали, раптом заснули, а разом із ними всі придворні та челядь. Поснули й коні в стайнях, і пси на подвір'ї, і голуби на даху, і мухи на стінах, навіть вогонь, що горів у печі, заснув, а печеня перестала шкварчати. Кухар, який хотів був смикнути кухарчука за чуба, щоб не ловив гав, пустив його й заснув. Вітер ущух, і на деревах перед замком не ворухнувся більш жоден листочок.

А навкруги почав розростатися терен - що рік, то вище, і нарешті виріс такий високий, що закрив собою цілий палац, навіть прапора на даху не було видно.

І пішла по країні поголоска про зачаровану красуню, бо так прозвали королівну, і час од часу різні королевичі намагались пробитися до палацу крізь терновий живопліт, але ніяк не могли, бо терни так міцно сплелися, наче мали руки, і не пускали юнаків. Ті зависали на колючках і вмирали лютою смертю.

Так минуло багато, багато років. І ось приїхав у цю країну ще один королевич і почув, як старий дід розповідає про тернову огорожу, що за нею буцімто стоїть палац, а в палаці спить прекрасна королівна і з нею разом сплять король і королева і всі придворні та челядь. Дід чув ще від свого діда, що приїздило багато королевичів і хотіли продертися крізь терни, та не могли - гинули, зависнувши на колючках.

Тоді юнак мовив:

- Я нічого не боюсь, крізь терни продерусь і зачаровану красуню побачу.

Добрий дід хотів відрадити його, та королевич не послухався.

А саме тоді й минуло сто років, і настав день, коли зачарована красуня мала прокинутись.

Прегарний духмяний цвіт укривав тернові кущі, і тільки-но королевич підійшов до них, терни самі розступилися перед ним і вільно пропустили його вперед, а позад нього зімкнулися знову.

На подвір'ї палацу він побачив коней і рябих гончаків, що лежали й спали. На даху сиділи голуби, сховавши голови під крила. У палаці, куди він вступив, на стінах спали мухи, кухар на кухні підняв руку, наче хотів схопити кухарчука за чуба, служниця сиділа над чорним півнем, немов збиралася його обскубти.

Він пішов до зали й побачив там придворних, що лежали й спали, а вище на троні, схиливши голови, спали король і королева. Він пішов ще далі. Скрізь стояла така тиша, що йому чути було власний віддих.

Нарешті прийшов королевич у вежу й відчинив двері до маленької комірчини, де спала на ліжку зачарована королівна. Вона була така прекрасна, що юнак очей не міг одвести від неї. Королевич схилився і поцілував її.

І тільки-но він її поцілував, красуня розплющила очі, прокинулась і привітно глянула на нього. А потім устала, а за нею повставали всі: прокинувся король і королева, прокинулись придворні і здивовано подивилися один на одного.

Пробудилися надворі коні й зацокали копитами, посхоплювались гончаки й замахали хвостами. Голуби на даху повиймали голови з-під крил, озирнулися навкруги й полетіли в поле. Стали повзати мухи по стінах, спалахнув у печі вогонь, і кухар дав такого ляпаса кухарчукові, що той аж заревів. Служниця вмить доскубла півня.

А незабаром королевич і королівна взяли шлюб. Вони справили пишне-препишне весілля і жили щасливо аж до самої смерті.
Остап Вишня Любіть книгу Українські народні казки
Був собі чоловік та жінка, мали вони цапа й барана. І були ті цап та баран великі приятелі - куди цап, туди й баран. Цап на город по капусту - і баран туди, цап у сад - і баран за ним.

- Ох, жінко,- каже чоловік,- проженімо ми цього барана й цапа, а то за ними ні сад, ні город не вдержиться. А збирайтесь, цапе й баране, собі з богом, щоб вас не було у мене в дворі.

Скоро цап та баран теє зачули, зараз із двору майнули. Пошили вони собі торбу та й пішли.

Ідуть та й ідуть. Посеред поля лежить вовча голова. От баран - дужий, та несміливий; а цап - сміливий, та не дужий:

- Бери, баране, голову, бо ти дужий.

- Ох, бери ти, цапе, бо ти сміливий. Узяли вдвох і вкинули в торбу. Ідуть та й ідуть, коли горить вогонь.

- Ходімо й ми туди, там переночуємо, щоб нас вовки не з'їли. Приходять туди, аж то вовки кашу варять.

- А, здорові, молодці!

- Здорові! Здорові!.. Ще каша не кипить - м'ясо буде з вас. Ох, так цап злякавсь, а баран давно вже злякавсь.

Цап і роздумавсь:

- А подай лишень, баране, оту вовчу голову! От баран і приніс.

- Та не цю, а подай більшу! - каже цап. Баран знову цупить ту ж саму.

- Та подай ще більшу!

Ох, тут уже вовки злякались: стали вони думати-гадати, як відціля втікати: "Бо це,- кажуть,- такі молодці, що з ними й голови збудешся,- бач, одну по одній вовчі голови тягають".

От один вовк і починає:

- Славна, братці, компанія, і каша гарно кипить, та нічим долить,- піду я по воду.

Як пішов вовк по воду: "Хай вам абищо, з вашою компанією!" Як зачав другий того дожидати, став думати-гадати, як би й собі відтіля драла дати:

- Е, вражий син: пішов та й сидить, нічим каші долить; ось візьму я ломаку та прижену його, як собаку.

Як побіг, так і той не вернувся. А третій сидів-сидів:

- Ось піду лишень я, так я їх прижену.

Як побіг, так і той рад, що втік. То тоді цап до барана:

- Ох, нум, брате, скоріше хвататись, щоб нам оцю кашу поїсти та з куреня убратись.

Ох, як роздумавсь вовк:

- Е, щоб нам трьом та цапа й барана боятись? Ось ходім, ми їх поїмо, вражих синів!

Прийшли, аж ті добре справлялись, уже з куреня убрались, як побігли та й на дуба забрались. Стали вовки думати-гадати, як би цапа та барана нагнати. Як стали йти і найшли їх на дубі. Цап сміливіший - ізліз аж наверх, а баран несміливий - так нижче.

- От лягай,- кажуть вовки ковтунуватому вовкові,- ти старший, та й ворожи, як нам їх добувати.

Як ліг вовк догори ногами й зачав ворожити. Баран на гіллі сидить та так дрижить, як упаде, та на вовка! Цап сміливий не став міркувати, а як закричить:

- Подай мені ворожбита!

Вовки як схватились, так аж пили по дорозі закурились. А цап та баран безпечно пішли, та зробили собі курінь, та й живуть.

ББули собі дід та баба. Поїхав дід на ярмарок та й купив собі козу. Привіз її додому, а рано на другий день посилає дід старшого сина ту козу пасти. Пас, пас хлопець її аж до вечора та й став гнати додому. Тільки до воріт став доганяти, а дід став на воротях у червоних чоботях та й питається:

- Кізонько моя мила, кізонько моя люба! Чи ти пила, чи ти їла?

- Ні, дідусю, я й не пила, я й не їла: тільки бігла через місточок та вхопила кленовий листочок, тільки бігла через гребельку та вхопила водиці крапельку,- тільки пила, тільки й їла!

От дід розсердився на сина, що він погано худоби доглядає, та й прогнав його.

На другий день посилає другого сина - меншого. Пас, пас хлопець козу аж до вечора та й став гонити додому. Тільки став до воріт доганяти, а дід став на воротях у червоних чоботях та й питається:

- Кізонько моя мила, кізонько моя люба! Чи ти пила, чи ти їла?

- Ні, дідусю, я не пила, я й не їла: тільки бігла через місточок та вхопила кленовий листочок, бігла через гребельку та вхопила водиці крапельку,- тільки пила, тільки й їла!

От дід і того сина прогнав.

На третій день посилає вже жінку. От вона погнала козу, пасла весь день; ввечері стала доганяти до двору, а дід уже стоїть на воротях у червоних чоботях та й питається:

- Кізонько моя мила, кізонько моя люба! Чи ти пила, чи ти їла?

- Ні дідусю, я й не пила, я й не їла: бігла через місточок, ухопила кленовий листочок, бігла через гребельку, вхопила водиці крапельку,- тільки пила, тільки й їла!

От дід прогнав і бабу.

На четвертий день погнав він уже сам козу, пас увесь день, а ввечері погнав додому і тільки надігнав на дорогу, а сам навпростець пішов; став на воротях у червоних чоботях та й питається:

- Кізонько моя мила, кізонько моя люба! Чи ти пила, чи ти їла?

- Ні, дідусю, я не пила, я й не їла: бігла через місточок та вхопила кленовий листочок, бігла через гребельку, вхопила водиці крапельку,- тільки пила, тільки й їла!

От тоді дід розсердився, пішов до коваля, висталив ніж, став козу різати, а вона вирвалась та й утекла в ліс. У лісі бачить коза зайчикову хатку,- вона туди вбігла та й заховалась на печі.

От прибігає зайчик, коли чує - хтось є в хатці. Зайчик і питається:

- А хто, хто в моїй хатці?

А коза сидить на печі та й каже:

От зайчик злякавсь, вибіг з хатки, сів під дубком. Сидить та й плаче. Коли йде ведмідь та й питається:

- Чого ти, зайчику-побігайчику, плачеш?

- Як же мені, ведмедику, не плакати, коли в моїй хатці звір страшний сидить!

А ведмідь:

- От я його вижену! Побіг до хатки:

- А хто, хто в зайчиковій хатці? А коза з печі:

Ведмідь і злякався.

- Ні,- каже,- зайчику-побігайчику, не вижену - боюсь.

От ізнов пішов зайчик, сів під дубком та й плаче. Коли йде вовк і питається:

- А чого це ти, зайчику-побігайчику, плачеш?

- Як же мені, вовчику-братику, не плакати, коли в моїй хатці звір страшний сидить!

А вовк:

- От я його вижену!

- Де тобі його вигнати! Тут і ведмідь гнав, та не вигнав.

- Отже, вижену.

Побіг вовк до хатки та й питається:

- А хто, хто в зайчиковій хатці? А коза з печі:

Вовк і злякався.

- Ні,- каже,- зайчику-побігайчику, не вижену - боюсь.

Зайчик ізнов пішов, сів під дубком та й плаче. Коли біжить лисичка, побачила зайчика та й питається :

- А чого ти, зайчику-побігайчику, плачеш?

- Як же мені, лисичко-сестричко, не плакати, коли в моїй хатці страшний звір сидить!

А лисичка:

- От я його вижену!

- Де тобі, лисичко, його вигнати! Тут і ведмідь гнав - не вигнав, і вовк гнав, та не вигнав, а то ти!

- Отже, вижену.

Побігла лисичка до хати та:

- А хто, хто в зайчиковій хатці? А коза з печі:

От лисичка теж злякалась.

- Ні,- каже,- зайчику-побігайчику, не вижену - боюсь.

Пішов зайчик, сів під дубком та й знову плаче. Коли це лізе рак-неборак та й питається:

- Чого ти, зайчику-побігайчику, плачеш?

- Як же мені не плакати, коли в моїй хатці страшний звір сидить!

А рак:

- От я його вижену!

- Де тобі його вигнати! Тут ведмідь гнав, та не вигнав, і вовк гнав, та не вигнав, і лисиця гнала, та не вигнала, а то ти!

- Отже, вижену!

От поліз рак у хатку та й питається:

- А хто, хто в зайчиковій хатці? А коза з печі:

А рак усе лізе та лізе, виліз на піч та:

- А я, рак-неборак,
Як ущипну,- буде знак!

Та як ущипне козу клешнями!.. Коза як замекає, та з печі, та з хати - побігла, тільки видно! От тоді зайчик радий, прийшов у хатку та так уже ракові дякує. Та й став жити в своїй хатці.

Був собі в одного чоловіка собака Сірко - тяжко старий. Узяв хазяїн та й прогнав його від себе.

Никає Сірко по полю, і так йому гірко:

"Скільки років я хазяїнові вірно служив, годив, добро йому робив, а тепер на старості літ він мені шматка хліба жаліє і з двору прогнав".

Ходить він так, думає; коли це приходить до нього вовк та й питає його:

- Чого ти тут ходиш?

Сірко йому відповідає:

- Що ж, брате, прогнав мене хазяїн, от я й ходжу тут.

Тоді вовк йому:

- А зробити так, щоб тебе хазяїн і знову прийняв до себе?

- Зроби, голубчику, а вже чимсь тобі віддячу.

- Ну, гляди: як вийде твій хазяїн із жінкою жати, і вона дитину положить під копою, то ти будеш близько ходити коло того поля,- щоб я знав, де те поле,- то я візьму дитину, а ти будеш віднімати від мене ту дитину, тоді наче я тебе злякаюсь, та й пущу її.

У жнива той чоловік і жінка вийшли в поле жати. Жінка поклала свою маленьку дитину під копою, а сама жне коло чоловіка.

Коли це - біжить вовк житом, та за ту дитину - і несе полем. Сірко за тим вовком, доганяє його, а чоловік кричить:

- Гиджга, Сірко!

Сірко якось догнав того вовка, відняв дитину, приніс до того чоловіка та й віддав йому. Тоді той чоловік вийняв з торби хліб і кусок сала та й каже:

- На, Сірко, їж - за те, що не дав вовкові дитини з'їсти!

Ото ввечері ідуть з поля, беруть і Сірка. Прийшли додому, чоловік і каже:

- Жінко, вари лишень гречані галушки та добре їх салом затовчи!

Тільки вони зварились, він садовить Сірка за стіл, сів сам коло нього та й каже:

- А сип, жінко, галушки, та будемо вечеряти.

Жінка й насипала. Він Сіркові набрав у полумисок: так уже йому годить, щоб він часом гарячим не обпікся!

Ото Сірко й думає:

"Треба ж мені віддячити вовкові за те, що він мені таку вигоду зробив".

А той чоловік, діждавши м'ясниць, віддає свою старшу дочку заміж. Сірко пішов у поле, знайшов там вовка та й каже йому:

- Прийди в неділю ввечері до нашого городу, а я тебе введу в хату та віддячу тоді за те, що ти мені добро зробив.

Ото діждав вовк неділі, прийшов на те місце, куди йому Сірко сказав. А в той самий день у того чоловіка було весілля.

Сірко вийшов до вовка, увів у хату і посадовив його під столом. Потім Сірко взяв на столі пляшку горілки, м'яса доволі і поніс під стіл.

Люди хотіли того собаку бити, а чоловік і каже:

- Не бийте Сірка: він мені добро зробив, то я й йому добро буду робити, поки його й віку.

Сірко бере, що лучче на столі, та подає вовкові, нагодував і упоїв його так, що вовк не витерпів та й каже:

- Буду співати!

- Не співай, бо тут тобі буде лихо! Лучче я ще тобі подам пляшку горілки, та тільки мовчи.

Вовк як випив ту пляшку горілки та й каже:

- Отепер уже буду співати!

- Не співай, бо обидва пропадемо - і я, й ти...

- Ой, не видержу - співатиму!

Та як завиє під столом! Люди посхоплювались, - туди-сюди, деякі хотіли бити вовка.

А Сірко й ліг на вовка, наче хоче задушити його. Хазяїн і каже:

- Не бийте вовка, бо ви мені Сірка уб'єте! Він і сам йому раду дасть, - ось не займайте!

От Сірко вивів вовка аж на поле та й каже:

- Ти мені добро зробив, а я тобі!

Та й попрощались.

# data[].attributes.attachment_link.title
Твоя книжкова онлайн - поличка 1

# data[].attributes.attachment_link.description
І. Андрусяк Казочка про зайчикову знахідку Натискай на назви книжок, слухай, дивись та читай! Щоразу повертайся на головну сторінку. Т. Коломієць Гарна хатка у курчатка Iван АНДРУСЯККАЗОЧКА ПРО ЗАЙЧИКОВУ ЗНАХІДКУ Жив собі Зайчик - вушка-сплюшка. Ходив на базарчик, грався з мушками, купував моркву й капусту хрумку, а іноді й гризяв кору в садку.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Твоя книжкова онлайн-поличка 2

В. Симоненко

Натискай на назви книжок, переглядай та читай!

Щоразу повертайся на головну сторінку.

О. Копиленко Розбишака Чив
М. Т рублаїні Про дівчинку Наталочку та сріблясту рибк у
Народні казки

Пензлик Маляна (китайська казка)

Біле королівство (норвезька казка)

# data[].attributes.attachment_link.title
Copy - Твоя книжкова онлайн-поличка 4d genially

# data[].attributes.attachment_link.description
Твоя книжкова онлайн-поличка 2 В. Симоненко Натискай на назви книжок, переглядай та читай! Щоразу повертайся на головну сторінку. О. Копиленко Розбишака Чив М. Т рублаїні Про дівчинку Наталочку та сріблясту рибк у Народні казки Пензлик Маляна (китайська казка) Біле королівство (норвезька казка)

# data[].attributes.attachment_link.title
Твоя книжкова онлайн-поличка 4d genially

# data[].attributes.attachment_link.title
Copy - Твоя книжкова онлайн-поличка 4d genially