# data[].attributes.headline
«чиїсь руки дужче й дужче, жорстоко, чую, стискають мою шию. за кожним моїм рядком свідчить вандаляче око... а ще ж треба і працювати: думати, відчувати, шукати душевної рівноваги, забуватися, щоб було слово і світло на папері. розпачу немає. просто давить душу. треба терпіти і тікати в роботу».

# data[].attributes.subject
«чиїсь руки дужче й дужче, жорстоко, чую, стискають мою шию. за кожним моїм рядком свідчить вандаляче око... а ще ж треба і працювати: думати, відчувати, шукати душевної рівноваги, забуватися, щоб було слово і світло на папері. розпачу немає. просто давить душу. треба терпіти і тікати в роботу».

# data[].attributes.headline
«от ти пишеш по-російськи. ну, що ж, як воно вже так склалося, пиши. тільки знай, братику, мова - душа народу. як же ти писатимеш про українців не їхньою мовою, як виразиш їхню душу не через їхню мову, сиріч душу? ти обов'язково зайдеш у цей тупик і потупцяєш назад, шкодуючи, що змарнував стільки часу».

# data[].attributes.subject
«от ти пишеш по-російськи. ну, що ж, як воно вже так склалося, пиши. тільки знай, братику, мова - душа народу. як же ти писатимеш про українців не їхньою мовою, як виразиш їхню душу не через їхню мову, сиріч душу? ти обов'язково зайдеш у цей тупик і потупцяєш назад, шкодуючи, що змарнував стільки часу».

# data[].attributes.headline
 «йшов пішки (до мами, в село). маючи за плечима одинадцять років, три класи освіти і порожню торбинку, в якій з початку подорожі було дев'ять сухарів, перепічка і банка меду - земляки дали на дорогу. потім харчі вийшли. почав старцювати. перший раз просити було неймовірно важко, соромно, одбирало язик і в грудях терпло, тоді трохи привик». 

# data[].attributes.subject
 «йшов пішки (до мами, в село). маючи за плечима одинадцять років, три класи освіти і порожню торбинку, в якій з початку подорожі було дев'ять сухарів, перепічка і банка меду - земляки дали на дорогу. потім харчі вийшли. почав старцювати. перший раз просити було неймовірно важко, соромно, одбирало язик і в грудях терпло, тоді трохи привик». 

# data[].attributes.headline
"я сприймаю те, що мене оточує, і те, що діється навколо мене, спочатку почуттям, серцем, а вже потім усвідомлюю розумом – тобто страждаю двічі з одного приводу. Боже, як важко."

# data[].attributes.subject
"я сприймаю те, що мене оточує, і те, що діється навколо мене, спочатку почуттям, серцем, а вже потім усвідомлюю розумом – тобто страждаю двічі з одного приводу. Боже, як важко."

# data[].attributes.headline
"Ніколи не працював над темою. Завжди працюю над почуттями, що живуть навколо мене і в мені".

# data[].attributes.subject
"Ніколи не працював над темою. Завжди працюю над почуттями, що живуть навколо мене і в мені".

# data[].attributes.headline
"Людасю, синоцю, мамо! Закрутився я, ніколи й листа написати. Заробляю гроші - написав для “Літ. України” нарисок, оповідання для “Зміни” і “Рад. жінки”, взяв з “Молоді” рукопис на рецензію і, нарешті, доводжу до кондиції сценарій."

# data[].attributes.subject
"Людасю, синоцю, мамо! Закрутився я, ніколи й листа написати. Заробляю гроші - написав для “Літ. України” нарисок, оповідання для “Зміни” і “Рад. жінки”, взяв з “Молоді” рукопис на рецензію і, нарешті, доводжу до кондиції сценарій."

# data[].attributes.headline
"колись мене збуджувало одне якесь слово, за ним відкривалися цілі оповідання і хвилювання, доки не ставив останньої крапки».

# data[].attributes.subject
"колись мене збуджувало одне якесь слово, за ним відкривалися цілі оповідання і хвилювання, доки не ставив останньої крапки».

# data[].attributes.headline
«після того як не стало батька, доля розлучила нас із Григорієм на п'ятнадцять років: мене забрали з Шилівки в Донбас тітка й дядько, Григорій поступив до Харківського університету. різні дороги, різні долі. я знав, що в мене є брат,— знав і не більше»

# data[].attributes.subject
«після того як не стало батька, доля розлучила нас із Григорієм на п'ятнадцять років: мене забрали з Шилівки в Донбас тітка й дядько, Григорій поступив до Харківського університету. різні дороги, різні долі. я знав, що в мене є брат,— знав і не більше»

# data[].attributes.headline
«отакий я сіроштан. не бачу кури, не бачу лугу, степу – і порожньо в душі…». про місто відгукувався: «стін багато, машинами в морози так воняє, що не продихнеш». а на початку літа тоді і взагалі розпач роз’їдав: «мені вже в Києві сумно». бо хотілося на село, попід верболозом побовтатись, погомоніти вночі біля сосни; тугукнуть на мосту, щоб у річці Ташані аж зорі погасли; побейкатися лугами кудись, чортій куди…

# data[].attributes.subject
«отакий я сіроштан. не бачу кури, не бачу лугу, степу – і порожньо в душі…». про місто відгукувався: «стін багато, машинами в морози так воняє, що не продихнеш». а на початку літа тоді і взагалі розпач роз’їдав: «мені вже в Києві сумно». бо хотілося на село, попід верболозом побовтатись, погомоніти вночі біля сосни; тугукнуть на мосту, щоб у річці Ташані аж зорі погасли; побейкатися лугами кудись, чортій куди…