# data[].attributes.body
Ганс Моргентау – американський політичний теоретик та історик, який займався проблематикою міжнародних відносин; один із засновників класичної теорії реалізму.
Здобув освіту в університетах Берліна, Франкфурта та Мюнхена. Викладав право у Мюнхенському університеті. Після приходу нацистів до влади в Німеччині в 1937 емігрував до США, де був професором університетів Канзасу, Чикаго, Нью-Йорка та ін. У 1944-1961 рр. Очолював Центр з вивчення американської зовнішньої та військової політики (Чикаго); неодноразово виступав як зовнішньополітичний радник уряду США.

Основну увагу Моргентау приділяв розвитку основ теорії реалізму, здатної, на його думку, як пояснювати міжнародні відносини, а й ефективно проводити розробку зовнішньополітичного курсу; він також займався проблемами міжнародних відносин в епоху ядерного протистояння, основними принципами американської демократії, внутрішньополітичними питаннями (способи забезпечення рівності та процвітання всіх громадян за умов свободи).

Будучи носієм європейської інтелектуальної традиції, закладеної Макіавеллі, Гоббсом та ін., Моргентау піддав критиці властивий американській політичній та соціальній філософії оптимізм щодо природи людини, всесилля розуму, універсальності американських цінностей та інтересів. На його думку, це призводило до переважання у зовнішній політиці США ідеалізму, моралізму, «сентименталізму та неоізоляціонізму», яким слід було б протиставити облік інтересів та можливостей інших держав.

# data[].attributes.headline
Найвідоміша робота Моргентау "Politics Among Nations. The Struggle for Power and Peace"

# data[].attributes.subject
Найвідоміша робота Моргентау "Politics Among Nations. The Struggle for Power and Peace"

# data[].attributes.body
Книга "Politics Among Nations. The Struggle for Power and Peace" ("Політичні відносини між націями. Боротьба за владу та мир") вперше була опублікована в 1948 р. і по праву стала класичною в теорії міжнародних відносин. У цій книзі відбито суттєві зміни, що відбувалися на міжнародній арені в 40-50-х рр. н. ХХ ст. Крах Ліги Націй і розв'язання Другої світової, а потім холодної війни викликали кризу ідеалістичного підходу до міжнародних відносин: стала очевидною ілюзорність спроб побудувати міжнародний порядок, заснований лише на універсальних цінностях і спільних інтересах держав.

У своїй знаменитій роботі Ганс Моргентау формулює основні засади політичного реалізму. Спочатку автор обгрунтовує думку, що у основі міжнародної політики (international politics) лежать закони політичної поведінки, коріння яких слід шукати у природі людини.

Історія політичних ідей, на думку Моргентау, – це боротьба двох точок зору на природу людини, суспільства та політики. Представники однієї вірять у можливість раціонального та водночас заснованого на моральних засадах політичного порядку. Вони вірять у початкову чесноту людської природи та можливість удосконалення суспільства шляхом освіти та реформ. Прихильники іншої точки зору – концепції політичного реалізму – вважають, що світ недосконалий. Щоб створити раціонально обґрунтований політичний лад, необхідно враховувати недосконалу природу людини. Для сучасного світу характерні конфлікти інтересів. Отже, принцип існування всіх плюралістичних суспільств ґрунтується на балансі інтересів, на системі стримувань та противаг.

# data[].attributes.headline
ПЛАН МОРГЕНТАУ

# data[].attributes.subject
ПЛАН МОРГЕНТАУ

# data[].attributes.body
У 1944 році Англія та США домовилися про те, що Німеччину після закінчення війни треба розділити на частини, знищити важку промисловість, населення переорієнтувати на сільське господарство. Це був так званий план Моргентау, він був запропонований у вересні 1944 року на Квебецькій конференції і прийнятий Уїнстоном Черчіллем і Франкліном Рузвельтом. До нього додавалася записка Гаррі Уайта, члена фінансового інтернаціоналу і архітектора Бреттон-Вудської системи, в ній йшлося про те, що при виконанні плану Моргентау населення Німеччини скоротиться як мінімум на 25 мільйонів людей протягом декількох років. Але план все одно ухвалили.

Він «сплив» у пресі, Уайт за «сумісництвом» був агентом СРСР і передав документи до Союзу, а там вирішили дипломатичними каналами передати його до Третього рейху, щоб у Берліні було менше охочих йти на сепаратний світ з Англією та США. Німецька газета "Фелькішер Беобахтер" вийшла із заголовком "Рузвельт і Черчілль погодилися з єврейським вбивчим планом", Геббельс оголосив про план перетворити Німеччину в одне величезне картопляне поле.Різкій критиці план піддали газети Англії та США.

США та Англія були змушені відхилити план у першому варіанті, але загалом його ідеї були збережені та втілені на територіях західних зон окупації. Так, окупаційна влада Штатів на території Німеччини:
- провели децентралізацію банківської системи, створивши 11 окремих банківських округів зі своїми ЦП.
- зруйнували єдину виробничу систему, здійснили демонтаж та вивіз багатьох промислових підприємств; було зруйновано 918 німецьких підприємств, причому їх військовими були лише 368.
- заборонили зовнішню торгівлю, обмежили імпорт
- заборонили німцям морське рибальство, заборонили виробляти азот для мінеральних добрив, демонтували та знищили 13 хімічних заводів. У результаті виробництво добрив упало на 82%, а продовольства – на 65%.
- планували вирубати всі ліси, але через протест союзників та послаблення (!) від недоїдання німецької робочої сили відмовилися від цієї ідеї.
– вели жорстку податкову політику, вилучалося 58% валового національного продукту.
У результаті рівень життя німців різко впав, навіть у порівнянні з воєнним часом, до двох третин населення постійно недоїдали, половина німецького робітника населення була на межі повного виснаження – просто недогодовували.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вторая мировая война

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
раздел германии

# data[].attributes.attachment_link.title
Геноцид немцев и раздел послевоенной Германии . План Моргентау #Shorts

# data[].attributes.attachment_link.description
Планы американцев на послевоенную Германию. План Моргентау #Shorts#США #Германия #геноцид

# data[].attributes.headline
Історія створення теорії політичного реалізму

# data[].attributes.subject
Історія створення теорії політичного реалізму

# data[].attributes.body
Історія сучасної політичної науки - це багато в чому історія безперервної боротьби між двома парадигмами, двома системами поглядів на основи міжнародного порядку та засоби стабілізації міжнародних відносин. Представники однієї з них, - традиції якої сягають філософії стоїків та біблійних постулатів про єдність людського роду, поглядів середньовічного теолога Ф. де Віторія та видатного мислителя XVIII ст. І. Канта - вважають, що стабільний міжнародний порядок може бути побудований і збережений лише з урахуванням універсальних моральних принципів та правових норм, що базуються на них. У політичній практиці вказана парадигма - парадигма політичного ідеалізму - вперше знаходить своє найбільш повне втілення у розробленій під керівництвом американського президента Вудро Вільсона програмі постійно діючої універсальної міжурядової організації - Ліги Націй, яка мала стати гарантом та інструментом нового міжнародного порядку після першої світової війни. .

Основні ідеї іншої парадигми - парадигми політичного реалізму - можна знайти вже в "Історії Пелопонеської війни" давньогрецького історика Фукідіда, поглядах італійського політичного мислителя Н. Макіавеллі, англійського філософа Т. Гоббса з його теорією природного стану, його співвітчизника Д. Юма. рівноваги, німецького генерала К. фон Клаузевіца та ін. Американський теолог Р. Нібур вже в 1932 р. у своїй книзі "Моральна людина і аморальне суспільство" виступає з різкою критикою пацифізму ідеалістів та їх короткозорості перед лицем фашистської небезпеки, що піднімає голову. Щодо самостійної гілкою даного напряму політичної думки на початку Другої світової війни стає геополітика (Н. Маккіндер, Н. Спайкмен, А. Мехен та ін.) Проте справжнім батьком-засновником теорії політичного реалізму по праву вважається професор університету Чикаго Ганс Моргентау (1904) -1979). Вже перше видання його книги Politics among Nations. The struggle for Power and Peace”, що побачила світ у 1948 році, відразу ж викликала широкий інтерес у науковому та політичному середовищі не тільки в США, а й в інших країнах Заходу.

# data[].attributes.headline
Принципи політичного реалізму Моргентау:

# data[].attributes.subject
Принципи політичного реалізму Моргентау:

# data[].attributes.attachment_link.title
Realism: Six Principles of Political Realism by Hans J. Morgenthau

# data[].attributes.attachment_link.title
Classical Realism and Neo-Realism/Structural Realism in International Relations Theory

# data[].attributes.headline
ПЕРШИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.subject
ПЕРШИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.body
Перший принцип політичного реалізму пов'язаний із імовірнісним характером політичної діяльності у сфері міжнародних відносин. Під політичним реалізмом Р. Моргентау розумів таку політичну доктрину, яка ґрунтується на врахуванні суперечливих сторін людської природи та визнанні обмежених можливостей для побудови справедливого та морального політичного порядку. Політичний реалізм також ґрунтується на положенні, що будь-які дії щодо вдосконалення суспільства — це різновид ризикової діяльності.

# data[].attributes.headline
ТРЕТІЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.subject
ТРЕТІЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.body
Третій принцип політичного реалізму полягає в тому, що політичний реалізм позбавляє теорію міжнародних відносин двох помилок — дослідження мотивів і намірів, що лежать в основі політичних дій, а також вивчення ідеологічних переваг суб'єктів міжнародних відносин. Точка зору, за якою ключем до розуміння зовнішньої політики є виключно мотиви державного діяча, є хибною. Зовнішню політику не можна розглядати через психологічні феномени.

Вивчення мотивів та намірів веде до психологізму у дослідженні. Моргентау зазначає, що історичний досвід показує відсутність чітких однозначних кореляцій між мотивами та реальними результатами зовнішньополітичної діяльності. "Добрі наміри" політичних лідерів не є гарантією ні моральності, ні ефективності зовнішньої політики, що проводиться". Для реального політичного дослідження релевантним є лише аналіз реальних політичних дій, а також того, наскільки ці дії відповідають декларованим цілям. Теорія міжнародних відносин" повинна орієнтуватися на вивчення таких якостей політиків, як інтелект, воля і дії, на відміну від абстрактних міркувань про моральність та наміри політичної діяльності.Моргентау наводить кілька історичних прикладів. Проте багато його прорахунків сприяли початку Другої світової війни: "Політика потурання агресору Чемберлена була заснована на миролюбних намірах" . універсальними за масштабами та благородними, швидше, вузько орієнтованими на збереження персональної влади. Однак досягнення Черчілля у зовнішньополітичній сфері на кілька порядків перевершують досягнення попередника.

Таким чином, етика бере до уваги моральність мотивів людини, а політичну теорію мають цікавити розум, воля та практичні дії політика.

Політичний реалізм у теорії міжнародних відносин також означає можливість уникнути ще однієї помилки - впливу світоглядних та ідеологічних уявлень лідера на зовнішню політику. Моргентау писав: "Сучасні політики досить часто приносять політичну доцільність у жертву світоглядним та ідеологічним симпатіям з метою отримати народну підтримку своїх дій" . У тих країнах, де існує демократичний контроль за діями уряду, не можна жертвувати політичною раціональністю для масових емоцій і демонстрації підтримки зовнішньої політики, що проводиться.

Однак політичний реалізм не означає повної відмови від політичних принципів та ідеалів. Позиція політичного реалізму вимагає чіткого розмежування між бажаним та дійсним, оцінки можливого у конкретних обставинах часу та місця. Отже, зовнішня політика, за Моргентау, має бути емоційно нейтральною, об'єктивною та раціональною.

Слід зазначити, що Ганс Моргентау також стояв на початку теорії раціонального вибору. Раціонально орієнтована, продумана зовнішня політика викристалізовується з політичного досвіду та виключає випадкові відхилення. Раціональна зовнішня політика націлена на мінімізацію ризику та максимізацію вигоди, вона підпорядкована правилам розсудливості та політичного успіху.

# data[].attributes.headline
ДРУГИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.subject
ДРУГИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.body
Другим принципом політичного реалізму є принцип національних інтересів, які розуміються в термінах влади та могутності. Концепція національного інтересу дозволяє розглядати міжнародну політику як сферу відносно незалежну від таких областей, як економіка, релігія, етнічні відносини. Моргентау зазначає, що без такого теоретичного припущення неможливо створити теорію політики. Далі він продовжує, що саме поняття інтересу, що трактується у термінах влади та могутності, дає можливість теоретичного розуміння міжнародних відносин та міжнародної політики.

# data[].attributes.headline
ШОСТИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.subject
ШОСТИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.body
Шостий принцип. Таким чином, існує велика різниця між політичним реалізмом та іншими теоретичними школами. Проте теорію політичного реалізму часто розуміють та інтерпретують неправильно, хоча в ній немає протиріччя між вимогами раціональності, з одного боку, та мораллю – з іншого. Політичний реаліст стверджує, що політичній сфері властива своя специфіка, як це роблять економіст, юрист, етик. Він мислить у термінах інтересу, визначеного як влада, як економіст мислить у категоріях інтересу, визначеного як багатство, юрист — у категоріях відповідності дії юридичним нормам, етик — у категоріях відповідності дії моральним принципам. Економіст запитує: «Як ця політика впливає багатство суспільства?». Юрист запитує: «Чи відповідає ця політика законам?». Мораліст запитує: «Чи відповідає ця політика моральним принципам?». А політичний реаліст запитує: "Як ця політика впливає на силу нації?". Звичайно, політичний реаліст визнає існування та важливість неполітичних феноменів, але він розглядає їх з погляду політики. Він також визнає, що інші науки можуть розглядати політику під своїм кутом зору.

# data[].attributes.headline
ЧЕТВЕРТИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.subject
ЧЕТВЕРТИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.body
Четвертий принцип політичного реалізму пов'язані з динамічним розумінням національних інтересів. Моргентау писав: "Політичний реалізм вважає концепцію інтересу, що розуміється в термінах влади, не якраз і назавжди встановлену і незмінну, а як залежну від ситуації" . Інтереси змінюються залежно від умов. Тут Моргентау посилається на М. Вебера, який писав, що інтереси (матеріальні та ідеальні), а не ідеї визначають тип соціальної дії. Різні види інтересів, що визначають політичні дії, формуються у конкретний історичний період та у конкретному політичному та культурному контексті.

Інтереси – це довгострокові стандарти, за якими можна судити, оцінювати політичні рішення та дії. Сучасні зв'язки між інтересами та державою - це продукт історії і, отже, можуть змінювати свою конфігурацію. Тут Моргентау запитує: як може бути трансформований сучасний світ? Зв'язок між національними інтересами та їх продуктом – державою – згодом може зникнути. Політичний реалізм не заперечує, що сучасний розподіл світу на національні держави може бути замінено спілками держав чи іншими утвореннями.

# data[].attributes.headline
П'ЯТИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.subject
П'ЯТИЙ ПРИНЦИП ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.body
П'ятий принцип свідчить про те, що політичний реалізм заперечує тотожність моралі конкретної нації та універсальних моральних законів. Проводячи різницю між істиною і думкою, він поділяє також істину і ідолопоклонство. Усі нації відчувають спокусу — і лише деякі можуть опиратися йому протягом тривалого часу — уявити власні цілі та дії як прояв універсальних моральних принципів. Одна річ знати, що нації є суб'єктом морального закону, інша — стверджувати, що добре і погано у відносинах між націями. Існує невідповідність між вірою в те, що все підкоряється волі Бога, і переконаністю в тому, що Бог завжди на будь-якій стороні. Ототожнення політичних дій конкретної держави з волею Провидіння не може бути виправдане з моральної точки зору, бо це, по суті, прояв такого гріха, як гординя, проти якого грецькі трагіки та біблійні пророки попереджали і правителів, і керованих. Таке ототожнення є небезпечним і з політичної точки зору, бо воно може викликати спотворений погляд на міжнародну політику і в кінцевому рахунку призвести до того, що держави прагнутимуть знищити одна одну нібито в ім'я моральних ідеалів або самого Господа.

# data[].attributes.headline
ВИСНОВОК ЩОДО ПРИНЦИПІВ ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.subject
ВИСНОВОК ЩОДО ПРИНЦИПІВ ПОЛІТИЧНОГО РЕАЛІЗМУ

# data[].attributes.body
Отже, Моргентау як базові принципи політичного реалізму виходить:

1) з розуміння ймовірнісного характеру політичної діяльності у сфері міжнародних відносин;

2) виділення національних інтересів як основи зовнішньої політики будь-якої держави (поняття національних інтересів трактується у термінах сили, могутності);

3) прагнення уникнути психологізму: об'єктом дослідження теорії міжнародних відносин є не наміри та мотиви державних діячів, а їх реальні дії;

4) динамічного розуміння національних інтересів як залежних від історичного періоду, політичного та культурного контексту;

5) принципу політичної розсудливості та етики відповідальності як основи моральної зовнішньої політики;

6) визначення міжнародних відносин як боротьби за владу та вплив на міжнародній арені.