# data[].attributes.headline
בשבעה באוקטובר הייתה ע

# data[].attributes.body
בשבעה באוקטובר הייתה עדן בתורנות סוף שבוע בבסיס זיקים, בו שהו תשעים טירונים שהתגייסו אך לפני חודשיים, מפקדים ומפקדות, אנשי מפקדה וכעשרה אזרחים. סמוך לשעה שש בבוקר עלתה עדן לשמירה בעמדת הש"ג הממוקמת מול קו הגבול עם רצועת עזה, לצידו של חייל טירון מפלוגתה. כחצי שעה לאחר תחילת המשמרת החלה מתקפת חמאס.

כשנשמעו יריות קרובות לבסיס, בשעה 7:30, שלחה עדן את הטירון שאיתה לאזור ממוגן. כך עשו גם אנשי הסגל האחרים. זו ההחלטה שהכריעה את גורל הבסיס ומי ששהו בו: המפקדים החליטו שהם שומרים על החיילים הצעירים בכל מחיר, ומגינים עליהם בגופם. לאחר שכינסו את הטירונים במיגוניות, התפרשו המפקדים בעמדות השמירה בחזית הבסיס וניהלו קרב גבורה נגד המחבלים. זה היה קרב של קומץ לוחמים שבידיהם נשק קל, לעומת רובים, רימוני רסס ורקטות אר-פי-ג'י שהיו בידי המחבלים.

בסביבות השעה 8:00 התקשרה עדן לאימה. "אימא, יורים עלינו", אמרה וניתקה. בשעה 8:10 כתבה למשפחתה: "אני אוהבת אתכם". הם ענו לה "שמרי על עצמך!" אבל היא כבר לא ראתה את ההודעה.

עדן וחבריה לסגל הגנו בחירוף נפש על שערי הבסיס במשך כשעתיים, עד הכדור האחרון. הם הדפו את המחבלים ולא אפשרו להם להיכנס לבסיס. עדן, מפקדת כיתת טירונים, נפלה בקרב ההרואי, יחד עם חמישה לוחמות ולוחמים מסגל הבסיס.

בזכותם של המפקדים האמיצים המחבלים הוכנעו, ניצלו חייהם של רוב הטירונים, ולא נפגעו האזרחים ששהו בבסיס ועוד כעשרים אזרחים שנמלטו מחוף הים וחיפשו מחסה בבסיס.

אמרה נופר, אחותה של עדן: "כולנו חונכנו ללחימה, אבל אף אחד לא חשב שזה באמת יגיע לזה, ושעדן באמת תעשה מעל ומעבר למצופה".

סמל עדן אלון לוי נפלה בקרב ביום כ"ב בתשרי תשפ"ד (7.10.2023). בת תשע-עשרה בנופלה. הובאה למנוחות בבית העלמין הצבאי בכפר סבא. הותירה אחריה הורים וארבעה אחים ואחיות.

לאחר נפילתה הועלתה לדרגת סמל ראשון.

אמרה אימה: "כשסיפרו לנו שניצלו כמאה אנשים בבסיס הזה, שהמחבלים נעצרו בכניסה ולא הצליחו להיכנס פנימה, לא חטפו משם, לא התעללו שם באף אחד, זו גאווה עצומה שהייתה לעדן הזכות לעמוד ולהילחם. זו זכות שהיא עשתה מה שהיא מאמינה בו. אני חושבת שעדן והחברים שלה הם סמל של העם הזה, שמתגייס ומראה את כל הטוב שבו, את הרגישות והערכיות, ויחד עם זה גם המון כוח, גבורה ואומץ. זה השילוב שמאפיין אותם, זה העם שלנו".

# data[].attributes.headline
ב- 7:20 כשהטלפון שלו מ

# data[].attributes.body
ב- 7:20 כשהטלפון שלו מצלצל, עמנואל עוד שקוע בשינה עמוקה. על הצג מופיע 'אבי ג'יאן' ועמנואל קופץ "אם אבי מתקשר כנראה קרה משהו", הוא מנער את קורי השינה מעיניו.
"אחי, יש ירי של טילים בכל הדרום, אני נוסע. אתה מצטרף?" יורה אבי בלי הקדמות...
אבי לא יודע דברים ברורים. הוא מגמגם משהו על כוננות, על מחבלים... ועמנואל משיב שהוא רוצה לשאול את הרב שלו מה עליו לעשות. הוא מתלבש במהירות ורץ אל רב בית הכנסת, שואל אם מותר לו לנסוע בחג למרות שעדיין לא קיבל קריאה. הרב פוסק שעדיף לחכות עד שהדברים יתבהרו יותר.
בדרך הביתה עמנואל עובר במחסן, ליתר ביטחון, ולוקח את תיק החובש, וסט קרמי וקסדה. הוא מעלה אותם הביתה, שיהיה.
ב-8:15 אזעקה ראשונה נשמעת בירושלים.
עמנואל מתקשר לאבי. אם יש אזעקות בירושלים כנראה מדובר במשהו חריג. "אחי, זה רציני, בוא ניסע". תוך כמה דקות שניהם על האמבולנס...
"לא פתחתי סרטונים ורדיו, כי שבת", מסביר עמנואל, "אז לא היה לנו מושג מה קורה. שמענו משהו על מחבלים מעזה שכבשו את שדרות אבל היינו בטוחים שמדובר בשמועה מתגלגלת שיצאה משליטה..." .
...ככל שהם מתקרבים למיקום, הם מבחינים ברכבי ביטחון ורכבים אזרחיים שעוקפים אותם משמאל ומימין כשבתוכם יושבים אזרחים וחיילים עם נשקים דרוכים מחוץ לחלונות, ומבינים שהפעם מדובר במשהו
אחר.
איחוד הצלה מחליט לקבוע נקודת התכנסות בצומת חלץ ומורה לאמבולנסים לא להמשיך משם אל אזורי הקרבות. הם מתבקשים להמתין שם לפצועים שיפונו על ידי הכוחות הלוחמים ולפנות אותם מהצומת אל
בתי החולים. אבל אבי ועמנואל חולפים על פני צומתי ההתכנסות וממשיכים הלאה בלי לעצור.
"אם אנחנו יוצאים בשבת אנחנו יוצאים להציל חיים, לא להיות נהגי מוניות לבית החולים", מבהיר עמנואל.
כמה שניות אחר כך המוקדן של איחוד הצלה עולה מולם בקשר וצועק, "אמבולנס 54 ביקשתי לא לעבור את צומת חלץ, תסתובב מייד" . הוא, בניגוד אליהם, יודע על התופת שמצפה להם בהמשך הדרך. אבל אבי אומר לו, "שמעתי, בסדר", וממשיך בנסיעה...
המוקדן עולה שוב ושואל באסרטיביות: "אמבולנס 54 לאיפה אתה חושב שאתה נוסע?!", "אנחנו בדרך לפצוע, יש איתי פה צוות של ימ"מ, הוא מחפה עליי", עונה לו אבי בלי להתבלבל. המוקדן מאמין לו ומרים ידיים.

[עמנואל ואבי מפנים מספר פצועים]...
הם חוזרים לצומת חלץ ועמנואל מבקש כוח עזר נוסף לצוות. פתאום הם רואים את אבי יודקובסקי, חובש נוסף שמתנדב באיחוד הצלה. הוא עולה לאמבולנס והשלושה חוזרים דרומה... הם ממשיכים ומפנים בעיקר חיילים ואזרחים פצועי ירי לצומת שער הנגב, ואז חוזרים אל תוך האש.
...
הם נעצרים לפני מחסום צבאי וחייל ניגש אליהם בחשדנות : "אתם יודעים שמעבר למחסום מתנהלת עדיין לחימה?"
"כן", מאשר אבי בלי להסס.
החייל מופתע. "כל הכבוד לכם", הוא אומר בהערכה, אבל יש גם תמיהה בקולו, כאילו שואל את עצמו 'מי המשוגעים האלה שמוכנים להתאבד בשביל לחלץ אנשים'. הוא לוחץ את ידיהם ומוסיף בהדגשה, "בהצלחה ! שמרו על עצמכם" .
הם נוסעים דרומה בלי לדעת לאן ומגיעים לכניסה לכפר עזה.
כוחות צבא פרוסים שם, אבל אין אמבולנסים.

[למחרת בבוקר]... כשהם רואים שהמצב בשליטה ויש באזור מספיק כוחות סיוע, הם חוזרים הביתה.
"רק בדיעבד גילינו שיש באמבולנס מצלמה שתיעדה את כל המסע שלנו", מספר עכשיו עמנואל . "שחזרנו הכול, נפגשנו עם אנשים, צפינו בתיעודים וגילינו שבסך הכול הצלנו שישים אנשים" .

# data[].attributes.headline
דניאל ונריה שרעבי יצאו

# data[].attributes.body
דניאל ונריה שרעבי יצאו יחד עם חבריהם לחגוג במסיבת הנובה ברעים, אך תוך שעות מצאו עצמם בקרב מול מחבלי חמאס, מאחורי טנק פגוע. יחד עם יוני על קו הטלפון, קצין צה"ל שהכיר דניאל במהלך שירותו הצבאי כחובש, הם ניהלו קרב יריות, טיפלו בפצועים - והצילו עשרות אזרחים שהסתתרו שם...

חצי קילומטר מהמסיבה ברעים השניים נתקלו בטנק, ללא אף חייל חי. דניאל החל לנסות ולהזעיק עזרה. בקבוצת ווטסאפ מצא את המספר של יוני, שהכיר כסגן מפקד פלוגה במהלך שירותו הצבאי, וצילצל אליו. מאותו הרגע יוני ניהל יחד עם נריה, ששירת כלוחם, ודניאל - את הקרב מול גלים של מחבלי חמאס...

בתחילה יוני הנחה את דניאל לחפש תחמושת בתוך הטנק, אך רק מאג אחד נמצא. במשך שעות הוא הורה להם לא להפסיק את האש, כדי למנוע מהמחבלים להתקרב אליהם, הוא הזעיק כוחות נוספים וגם יצא לחלץ אותם בעצמו יחד עם צוות מאולתר. אלא שהשטח היה רווי מחבלים וכך נותרו השניים מנהלים את הקרב עצמאית, כש-30 אזרחים מסתתרים עימם במקום, חלקם פצועים. רק בשעות אחר הצוהריים של יום שבת, אחרי שעות תחת אש חולצו כולם - איש מהאזרחים שהיו מאחורי הטנק הפגוע לא נפגע.

# data[].attributes.headline
בשלב מסוים אני מזהה שי

# data[].attributes.body
בשלב מסוים אני מזהה שיש סוללה שנמצאת מערבית אליי, סוללה ענקית, ואני ככה אומרת לעצמי, שזאת נקודה טובה להיות בה, כי הם יכולים לחדור משם, המחבלים, זאת הנקודה שהכי קרובה לעזה, אז התחלתי בדילוגים להתקדם לשם, עם החיילים שלי, כל פעם אני קופצת, נשכבת, מדלגת שוב, קופצת, נשכבת, ואז אני מגיעה לסוללה, לקצה שלה, יחד עם החפ"ק שלי, עם הקשר שלי, והנהג, ואני ככה מסיטה את הראש ואז אני רואה מולי מחזה שאני לא אשכח בחיים.

אני ממש זוכרת את הסיטואציה הזאת. אני מסתכלת, מרימה את הראש לשמיים, מורידה את הראש חזרה, מסתכלת שוב הצידה – איזה חמישה טנדרים, בדרך אליי, מלא אופנוענים, יש שם מחבלים שעושים דילוגים בין החולות, ובין העצים, וכולם עם ווסטים ומדים, ומתחילים להתקדם לכיוון שלנו, ואני לא מצליחה אפילו לספור את זה בעין, זה מאות! זה מאות! ומאחורה, בציר הרחוק רחוק, אני רואה שיירות של אזרחים עזתים, שפשוט צועדים לכיווננו, חלקם עם נשקים, חלקם בלי...

הייתי בהרבה מאוד סיטואציות של היתקלויות וירי בחיים שלי, אבל זה אף פעם לא הרגיש ככה, זה אף פעם לא היה קרוב לזה אפילו... ואז אמרתי לעצמי, בסדר, אם כבר זה הסוף, אז אני אסיים את זה יפה. אני אמות כמו גדולה. אני אעשה את הכי טוב שאני יכולה. ואני אלחם עד טיפת הדם האחרונה שלי.

אז אני מסתובבת לחיילים שלי, חבורה של שנים עשר לוחמים גיבורים, שמחכים שאני אגיד להם מה לעשות, אני מסתובבת אליהם עם חצי חיוך, הם סיפרו לי אחר כך שחייכתי, אני לא זכרתי את זה, ואני אומרת להם "קדימה, בואו נפרק אותם!" והם כולם, "יאללה!!!". והם באים לסוללה עם מאגים, עם כל מה שהם יכולים להביא, ואנחנו מתמקמים שם על הסוללה, ומתחילים לירות בכל מי שמתקרב לכיוון המוצב, אנחנו יורים כמו מטורפים, ובשלב מסוים, היה איתנו טיל לאו, אז אנחנו יורים אותו לכיוון אחד הטנדרים של החמאס, והטנדר מתפוצץ בפיצוץ אדיר, משהו קיצוני, היו שם כנראה הרבה מאוד חומרי נפץ, והפיצוץ הזה לוקח איתו כמה אופנוענים שהיו שם, ומפה לשם, אני קולטת פתאום שהרבה מהם מתחילים לסגת, להסתובב ולברוח חזרה. והבנתי פתאום שכן, אנחנו עושים פה משהו משמעותי.

היינו שם חצי שעה בערך, ואז, בתוך כל הבלגן של הסיטואציה, אני שומעת פתאום שרשראות של טנק מאחוריי. זו אנחת רווחה מטורפת. אמרתי לסמ"פ שלי, "תישאר פה! אני לא יודעת של מי הטנק הזה, אני רצה להביא אותו!" השעה הייתה כבר אחת עשרה בערך, ואני מתחילה רגע לדלג לאחור, להתקדם לכיוון הטנק, דרך הבטונדות, ופתאום אני קולטת מחבל קופץ עליי, מטווח אפס, כאילו עוד שנייה הוא מחבק אותי. והמזל שלי זה שאני עם כדור בקנה, עם אצבע על ההדק, וזה היה ממש מי יורה ראשון, ואני יריתי ראשונה.

והמחבל נופל מולי, ואני נעצרת, קפאתי קצת בסיטואציה, כאילו, מה זה, מה קרה פה עכשיו, ואני שומעת את הסמ"פ שלי מאחורה צועק "מג"ד, מג"ד! מג"ד את בסדר!", ואני מסתכלת על עצמי, אני בסדר! ואני מסתובבת אליו אחורה ואני מסמנת לו עם היד, הכול תחת שליטה, והוא מדלג ככה אחריי, והוא בא, ומסתכל עליי ואומר לי, "מה, כאילו, מה היה ביניכם עכשיו, מה קורה פה", ואני אומרת לו, "בדיוק מה שעובר לך עכשיו בראש".

אבל הטנק! אני נזכרת, אסור לי שהוא יברח, אנחנו צריכים אותו. רצתי מהר לכיוון שלו... מסמנת לו "מחבלים, שם, מאחוריי, תעשה את זה, פגז לשם!", והוא איתנו, הוא בעניינים! ואז יש לי פעם ראשונה איזה כוח נוסף שחובר אליי. אנחנו עושים שם איזה איגוף כזה, תופסים עמדה טובה, ופשוט יורים לכיוון שממנו המחבלים מגיעים. אנחנו יורים ויורים, והם מתרחקים משם, נסוגים, ואני מבינה, כולנו מבינים, שאם אנחנו לא נמשיך פה עכשיו בלחימה הזאת, המחבלים האלה יעברו אותנו, ופשוט יגיעו לכל היישובים מאחורינו.

# data[].attributes.headline
סמ"ר ענר אליקי

# data[].attributes.body
סמ"ר ענר אליקים שפירא נפל ביום כ"ב בתשרי התשפ"ד (07.10.2023) לוחם בסיירת עורב נח"ל, בן 22 בנופלו.

ענר היה סמל צוות בעורב נח"ל שיצא לחופשת חג במהלכה הגיע למסיבת ה"נובה" ברעים. כשהחלה התקפת חמאס, הוקפץ על ידי המפק"צ ויצא לכיוון בסיס סופה. בסמוך לצומת רעים החלו יריות וענר וחבריו לנסיעה נכנסו למיגונית בה שהו 24 אנשים מבוהלים שנמלטו מהמסיבה.

ענר נעמד לבדו בפתח המיגונית, לקח מנהיגות והרגיע את האנשים, הנחה אותם להתרחק ולהגן על עצמם, בזמן שהדף בעצמו את הרימונים, תפס וזרק אותם בחזרה החוצה, הרחק מהמיגונית.

לאחר שהצליח לבלום ולהדוף לבדו 8-9 רימונים, ולחסום את כניסת המחבלים למיגונית, הרימון השמיני התפוצץ בידו וענר נהרג... במעשה הגבורה שלו ענר הציל עשרה אנשים. סיפור גבורתו נישא בפי הניצולים מאז.

# data[].attributes.headline
דברים שלמדתי מהסיפור של עדן לוי ז"ל

# data[].attributes.subject
דברים שלמדתי מהסיפור של עדן לוי ז"ל

# data[].attributes.headline
דברים שלמדתי מהסיפור של אמבולנס 54

# data[].attributes.subject
דברים שלמדתי מהסיפור של אמבולנס 54

# data[].attributes.headline
דברים שלמדתי מהסיפור של האחים שרעבי

# data[].attributes.subject
דברים שלמדתי מהסיפור של האחים שרעבי

# data[].attributes.headline
דברים שלמדתי מהסיפור של אור בן יהודה

# data[].attributes.subject
דברים שלמדתי מהסיפור של אור בן יהודה

# data[].attributes.headline
דברים שלמדתי מהסיפור של ענר שפירא ז"ל

# data[].attributes.subject
דברים שלמדתי מהסיפור של ענר שפירא ז"ל

# data[].attributes.headline
דברים שהייתי רוצה להגיד להורים של עדן

# data[].attributes.subject
דברים שהייתי רוצה להגיד להורים של עדן

# data[].attributes.headline
דברים שהייתי רוצה להגיד להורים של ענר

# data[].attributes.subject
דברים שהייתי רוצה להגיד להורים של ענר

# data[].attributes.headline
דברים שהייתי רוצה להגיד לאור בן יהודה

# data[].attributes.subject
דברים שהייתי רוצה להגיד לאור בן יהודה

# data[].attributes.headline
דברים שהייתי רוצה להגיד לאחים שרעבי

# data[].attributes.subject
דברים שהייתי רוצה להגיד לאחים שרעבי

# data[].attributes.headline
דברים שהייתי רוצה לומר לצוות של אמבולנס 54

# data[].attributes.subject
דברים שהייתי רוצה לומר לצוות של אמבולנס 54

# data[].attributes.body
נישא תפילה / הדס רון זריז

נישא תפילה שכל החטופים והחטופות יחזרו הביתה במהרה, בשלום, ברפואת הגוף והנפש,

שהמשפחות יחבקו אותם באהבה בקרוב.

נישא תפילה להחלמת הפצועים והפצועות, בתקווה למרפא ומזור לכאב הנורא.

נישא תפילה שכל החיילים, החיילות וכוחות הביטחון ישובו בריאים ושלמים.

נישא תפילה לשובם המהיר והבטוח הביתה של כל המפונים והמפונות.

נישא תפילה לשלום ולרפואת כל השבור, הכואב, הדואג והעצוב.

מי ייתן ויבוא שלום עלינו, ונאמר אמן.

# data[].attributes.headline
מה השיר מעורר בי?

# data[].attributes.subject
מה השיר מעורר בי?

# data[].attributes.headline
עדות: אמרי בונים

# data[].attributes.subject
עדות: אמרי בונים

# data[].attributes.body
עדות: אמרי בונים, בן 41, חבר כיתת הכוננות, קיבוץ רעים:

"כשאתה רץ עם החבר שלך יש תחושה שנלחמים על הבית. על כל מה שהבית מסמל לנו – כי קיבוץ זה בית. נלחמים על המקום בו מגדלים את הילדים. נלחמים על פינת החי, על מגרש הכדורגל, על החינוך, התרבות. זו מלחמה על הבית במובן הכי רחב אבל גם בדברים הכי קטנים. אני פונה לקהילת רעים היקרה, לאנשי אשכול והנגב המערבי, לקהילת ישראל: כשנחזור לקיבוץ נקים פה את הכל מחדש ונראה לכל העולם איזו קהילה נהדרת אנחנו. ולמי שזה לא ברור, אנחנו ננצח".

# data[].attributes.headline
מה העדות של אמרי בונים מעוררת בי?

# data[].attributes.subject
מה העדות של אמרי בונים מעוררת בי?

# data[].attributes.headline
תקווה / דוד גרוסמן

# data[].attributes.subject
תקווה / דוד גרוסמן

# data[].attributes.body
"ואפשר לראות את התקווה כמין עוגן, שנזרק מתוך קיום חנוק ונואש לעבר עתיד טוב וחופשי יותר. לעבר מציאות שעדיין איננה קיימת, שרובה עשוי ממשאלות לב. מדמיון. העוגן נזרק ונאחז בקרקע העתיד, והאדם, ולפעמים חברה שלמה, מתחילים למשוך את עצמם אליו.

זה מעשה אופטימי: היכולת להשליך את העוגן הדמיוני אל מעבר לנסיבות המוחשיות והשרירותיות מעידה על כך שבנפשו של האדם שמעז לקוות יש עדיין מקום אחד שהוא חופשי. מקום שאיש לא הצליח לדכא אותו, ולא לזהם".

# data[].attributes.headline
מה הטקסט הזה מעורר בי?

# data[].attributes.subject
מה הטקסט הזה מעורר בי?

# data[].attributes.headline
שומרי הזכרון / חן ארצי סרור

# data[].attributes.subject
שומרי הזכרון / חן ארצי סרור

# data[].attributes.body
חן ארצי סרור - מתוך הטור ב"מוסף לשבת", ידיעות אחרונות, אוקטובר 2023:

אנחנו, העדים של המציאות הזו, מספרי הסיפורים שלה – אנחנו שומרי הזיכרון. אנחנו אלה שנחבר את חלקי הפאזל הזה. האופן שבו נעצב את העלילה ונשמר את הסיפור בתוכנו, הוא שיכריע אם נוכל להיוולד מחדש כאומה, אומה חזקה יותר, בטוחה יותר וסולידרית יותר. לא כזו שמושתתת על אימה, אלא על חוסן.

באשליה שבה היינו, שכחנו שאנו שותפים ל"ברית גורל". ודאי שלא היינו בשלים לחשוב על ייעוד משותף. אחרי כ"ב בתשרי, 7 באוקטובר, שני הפרמטרים הללו לא יוכלו עוד להיזנח [...]

חייב אדם לראות את עצמו כאילו הוא יצא מבארי. מכפר עזה. משדרות. מאופקים. לזכור ולא לשכוח עד ליום אחרון. לא כדי להזין את הפחד – להפך, כדי לכונן את התקווה. עוד יישבו זקנים וזקנות במדשאות בארי, ורחובות העיר שדרות ימלאו ילדים וילדות משחקים. הבתים השרופים ייצבעו מחדש, הנירים ייחרשו והעגבניות ייקטפו. האיום הקיומי יוסר. זוהי לא נבואת נחמה, זוהי תוכנית עבודה.

# data[].attributes.headline
מה הקטע הזה מעורר בי?

# data[].attributes.subject
מה הקטע הזה מעורר בי?

# data[].attributes.headline
כאב לחץ פחד 

# data[].attributes.body
כאב לחץ פחד

# data[].attributes.headline
התעוררתי מוקדם עוד לפנ

# data[].attributes.body
התעוררתי מוקדם עוד לפני שהתחילו האזעקות. בשש וחצי התחילו דיווחים על מה שקורה בדרום. הבנות שלי התעוררו ולא רציתי שהן יראו וישעמו מה קורה אז כיביתי את הטלוויזיה. ירדתי לבדוק את הבניין של המקלט כי אף פעם לא היינו בו ולא ידענו מה מצבו. אחרי כמה דקות התחילו אזעקות גם בירושלים. היה מאוד מפחיד ובעיקר תחושה של חוסר ודאות.

# data[].attributes.headline
הרגשתי פחד לא ידעתי מה קורה קמתי לאזעקות וממש פחדתי שראיתי שחוטפים אנשים מהבתים שלהם ואני מקווה שזה לא יקרה שוב אף פעם 

# data[].attributes.subject
הרגשתי פחד לא ידעתי מה קורה קמתי לאזעקות וממש פחדתי שראיתי שחוטפים אנשים מהבתים שלהם ואני מקווה שזה לא יקרה שוב אף פעם 

# data[].attributes.headline
הגיבורה שלי היא לירי א

# data[].attributes.body
הגיבורה שלי היא לירי אלבג, בחורה מלאת אומץ, יוזמה ושמחת חיים.