# data[].attributes.headline
Психологічний детермінізм

# data[].attributes.subject
Психологічний детермінізм

# data[].attributes.body
— припускає, що свідомі та підсвідомі психічні процеси визначають поведінку людини, і на цю поведінку впливають ранні дитячі переживання, виховання, вплив середовища.

# data[].attributes.body
– вища форма відображення дійсності, сукупність психічних процесів, з допомогою яких це відбувається. Свідомість охоплює як чуттєве пізнання, так і раціональне.

# data[].attributes.body
– це дії, котрі здійснюються автоматично, рефлекторно, коли причина їх ще не встигла дійти до свідомості (наприклад, реакція захисту і т.п.). В психології несвідоме звичайно протиставляється свідомому, однак у рамках психоаналізу несвідоме і свідоме розглядається як поняття різного рівня: не все, що не відноситься до несвідомого - усвідомлюється.

# data[].attributes.body
– це психічний акт, котрий на певному етапі людської діяльності знаходиться за межами її свідомості (процеси запам’ятовування, визрівання творчого задуму тощо). Підсвідоме часто розглядають як суто фізіологічне явище. За Фрейдом, підсвідоме – активний психічний процес, котрий має прямий зв’язок з свідомістю.

# data[].attributes.body
- це сили, що спонукають людину до дії.

# data[].attributes.body
— це імпульсивна і несвідома частина нашої психіки, яка прямо і негайно реагує на основні потяги, потреби і бажання. Поведінка новонародженої дитини яскраво демонструє принцип цієї роботи.

# data[].attributes.body
— це компонент особистості, який відповідає за зв’язок з реальністю. Його задача це задовольнити свої бажання реальними та соціально прийнятними способами. Тобто сильне Его (мова не йде про відчуття власної важливості чи самовпевненості) утримує людину у реальності та не дає Ід і Суперего затягнути себе занадто далеко в бік основних потягів або моралістичних чеснот.

# data[].attributes.headline
Таким чином, Супер-Его

# data[].attributes.body
Таким чином, Супер-Его складається з двох частин:

Его-ідеалу — ідеалізованих уявлень про себе, про об'єкти (сімейні традиції і заповіти) і про зовнішній світ;

сумління і самокритики (морального сфінктеру за Ференчі) — едипальних ідентифікацій з батьками

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Альфред Адлер

# data[].attributes.headline
 Неповноцінність

# data[].attributes.subject
 Неповноцінність

# data[].attributes.body
– постійне глибинне переживання власної нездатності. Такі особи зазвичай прагнуть до суперкомпенсації, до кривого переконанню себе та інших в своїх мнимих успіхах.

# data[].attributes.body
комплексу неповноцінності через стимуляцію власних здібностей може мати три форми прояву: а) адекватну компенсацію (коли відбувається співпадання переваг із змістом соціальних інтересів у спорті, музиці, творчості); б) суперкомпенсація (коли відбувається гіпертрофічний розвиток однієї із здібностей, і яка має яскраво виражений егоїстичний характер); в) мнима компенсація (коли комплекс неповноцінності компенсується хворобою, чи іншими обставинами, які не залежать від суб’єкту

# data[].attributes.headline
Прагнення до переваги

# data[].attributes.subject
Прагнення до переваги

# data[].attributes.body
- це фундаментальний закон людського життя і єдина мотиваційна сила в житті особистості.

# data[].attributes.headline
Стиль життя 

# data[].attributes.subject
Стиль життя 

# data[].attributes.body
Згідно Адлеру, стиль життя включає в себе унікальне з'єднання рис, способів поведінки і звичок, які, взяті в сукупності, визначають неповторну картину існування індивіда

# data[].attributes.headline
Соціальний інтерес

# data[].attributes.subject
Соціальний інтерес

# data[].attributes.body
визначено як раціонально-ціннісну позицію суб’єкта (індивіда/ особистості/групи/спільності) щодо забезпечення (збереження/ відтворення/удосконалення/розвитку) умов і способів своєї життєдіяльності і поведінки в соціумі.

# data[].attributes.headline
"творчого Я"

# data[].attributes.subject
"творчого Я"

# data[].attributes.body
— здатності людини формувати своє життя, долати труднощі та самостійно визначати власний шлях.

# data[].attributes.headline
Фікціонний фіналізм

# data[].attributes.subject
Фікціонний фіналізм

# data[].attributes.body
Це поняття означає, що люди керуються не реальними фактами, а уявними цілями, які вони собі створюють. Наприклад, людина може вірити, що «щастя настане, коли я досягну успіху», і ця віра визначає її поведінку. Адлер вважав, що такі ідеї можуть мотивувати або, навпаки, обмежувати людину.

# data[].attributes.headline
Порядок народження (за Адлером)

# data[].attributes.subject
Порядок народження (за Адлером)

# data[].attributes.body
Альфред Адлер вважав, що порядок народження сильно впливає на формування характеру дитини. Він виділив кілька особливостей залежно від того, якою за рахунком дитина народилася:

1. Перша дитина – відповідальна, лідерська, часто бере на себе роль «маленького дорослого». Однак, коли з’являється молодший брат чи сестра, може відчувати ревнощі.

2. Середня дитина – більш гнучка, амбітна, прагне знайти своє місце в сім’ї, часто конкурує зі старшими.

3. Молодша дитина – може бути розпещеною або шукати способи привернути увагу. Часто більш творчо мислить.

4. Єдина дитина – зазвичай отримує багато уваги від батьків, може бути самостійною, але інколи важко адаптується в колективі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Карл Гу́став Юнг ( нем. Carl Gustav Jung [ˈkarl ˈgʊstaf ˈjʊŋ] ; 26 июля 1875, Кесвиль, Тургау, Швейцария - 6 июня 1961, Кюснахт, кантон Цюрих, Швейцария) - швейцарский психиатр и педагог, основоположник одного из направлений глубинной психологии - аналитической психологии. С 1907 по 1912 год был близким соратником Зигмунда Фрейда.

Задачей аналитической психологии Юнг считал толкование архетипических образов, возникающих у пациентов. Юнг развил учение о коллективном бессознательном, в образах (архетипах) которого видел источник общечеловеческой символики, в том числе мифов и сновидений ("Метаморфозы и символы либидо"). Цель психотерапии согласно Юнгу - осуществление индивидуации личности.

Также получила известность концепция психологических типов Юнга.

Юнг родился 26 июля 1875 года в семье пастора швейцарской реформатской церкви в Кесвиле, Швейцария. Мать Юнга - Эмили Юнг - выросла в богатой семье. Дед и прадед со стороны отца были врачами.

"Я помню себя с двух или трех лет. Помню дом священника, сад, прачечную, церковь, водопады, величественную громаду Лауфена, миниатюрный замок Верц и ферму церковного сторожа. Это лишь маленькие островки воспоминаний, проплывающие в море смутных очертаний, каждый сам по себе, без связи с остальными". "Воспоминания, сновидения, размышления"

Когда мальчику было шесть месяцев, его отца назначили в более престижный приход в Лауффене. Однако родители Карла не могли найти общий язык. Эмили Юнг была эксцентричной и депрессивной женщиной. Большую часть времени она проводила в спальне, где, по её словам, общалась по ночам с духами. Юнг больше общался с отцом. Хотя днём всё было нормально, Юнг рассказывал, что ночью его мать становилась странной и загадочной. Он утверждал, что однажды ночью увидел слегка светящуюся неясную фигуру, выходящую из комнаты матери, голова фигуры была расположена отдельно от шеи и парила в воздухе перед телом.

Мать Юнга покинула Лауффен на несколько месяцев по причине госпитализации под Базелем из-за неопознанной болезни. Отец взял с собой Карла, чтобы увидеться с незамужней сестрой Эмили в Базеле, но позже снова вернулся домой. Продолжающиеся эпизоды депрессии и подавленного настроения Эмили Юнг повлияли на отношение Карла к женщинам: он чувствовал "присущую ненадёжность" среди женщин. Позже он это описывал как "гандикап, с которого всё началось". Он полагал, что это поспособствовало его патриархальному отношению к женщинам. В 1879 Юнга отправили в Клингхондинген недалеко от Базеля. Перемена места жительства принудила Эмили Юнг к более тесному контакту с семьёй. Это вызвало у неё тоску.

Юнг был одиноким и замкнутым ребёнком. С самого детства он, как и его мать, верил, что у него есть две личности - современный швейцарский гражданин и личность, которая, скорее всего, относится к 18-му веку. "Личность № 1", как он это называл, была типичным учеником, живущим в нынешнем веке. Личность № 2 была гордым, авторитетным и влиятельным человеком прошлого. Хотя Юнг был близок к обоим родителям, он был разочарован академическим подходом отца к вере.

Детские воспоминания оставили огромный след в его жизни. В детстве он вырезал маленькую человеческую фигуру из школьной линейки и положил её в пенал. Туда же положил камень, который разрисовал, и спрятал коробку на потолке. Периодически он возвращался к статуэтке, часто неся маленькие кусочки бумаги с сообщениями, записанными на его собственном секретном языке. Позже Юнг понял, что эти ритуалы приносят ему чувство безопасности и насыщают его внутренний мир. Годы спустя он обнаружил, что между его опытом и практикой, связанной с тотемами в местных культурах, например с коллекционированием камней возле Арлесхайма или с предметами тюрунга из Австралии, присутствует совпадение. Он пришел к выводу, что его интуитивные церемониальные действия были бессознательным ритуалом, который он практиковал так, что это было поразительно близко к тому, как это практиковалось в отдалённых местах, о которых он, будучи мальчиком, ничего не знал. Его выводы о символах, психологических архетипах и коллективном бессознательном были частично вдохновлены этим опытом.

В возрасте 12 лет, незадолго до окончания его первого года обучения в Базельской гуманитарной средней школе, Юнг был жестоко сбит с ног другим мальчиком. Карл на время потерял сознание (позже Юнг посчитал, что инцидент был косвенно его ошибкой). Затем он решил: "Теперь нет смысла ходить в школу". С тех пор каждый раз, когда он ходил в школу или начинал писать домашнее задание, он терпел неудачу. Он оставался дома в течение шести месяцев, пока однажды не услышал, как его отец разговаривает со своим гостем, обеспокоенный будущими способностями мальчика поддерживать себя. Гость предполагал, что у мальчика эпилепсия. Столкнувшись с реалиями своей бедной семьи, Юнг осознал необходимость академического успеха. Он ходил в кабинет отца и изучал латинскую грамматику. Провалившись ещё 3 раза, Юнг в конце концов преодолел импульс и больше не впадал в подобное состояние. Позже, когда Юнг вспоминал о своём детстве, он понял, что это был невроз.

Юнг не планировал изучать психиатрию, потому что тогда она не считалась престижной. Но, читая учебник по психиатрии, он был очень воодушевлён, обнаружив, что психосоциальные заболевания являются болезнями личности. Также она подходила его интересам - эта дисциплина включала как биологическое, так и духовное образование. Это было то, что он искал. В 1895 году Юнг начал изучать медицину в Базельском университете.

В 1900 году начал работать в психиатрической клинике Bürgholz в Цюрихе в качестве ассистента Эйгена Блейлера. В то время Блейлер уже общался с австрийским неврологом Зигмундом Фрейдом.

Диссертация Юнга, опубликованная в 1903 году, называлась "О психологии и патологии так называемых оккультных феноменов". В 1906 году он опубликовал "Исследование словесных ассоциаций", а позже в этом же году отправил копию книги Фрейду. Наконец, между пожилым Фрейдом и Юнгом сложились тесная дружба и прочные профессиональные отношения. В течение шести лет они сотрудничали в своей работе. В 1912 году Юнг опубликовал "Символы и метаморфозы. Либидо" (известный в английском языке как "Психология бессознательного"), в котором были выявлены теоретические различия между ними. Их личная и профессиональная дружба рухнула - они оба утверждали, что не в состоянии признать, что могут ошибиться. После своего прорыва Юнг претерпел сложные, существенные психологические преобразования, усугубленные началом Первой мировой войны. Генри Элленбергер называет этот опыт "творческой болезнью" и сравнивает его с тем периодом Фрейда, который он сам называет неврастенией или истерией.

Во время Первой мировой войны Юнга призвали военным врачом, и вскоре он стал комендантом лагеря для интернированных британских солдат и офицеров ( швейцарский нейтралитет вынудил швейцарцев задерживать всех солдат, независимо от того, с какой стороны конфликта они пересекли границу Швейцарии, пытаясь избежать ловушек). Юнг прилагал усилия для улучшения условий жизни солдат, оказавшихся на нейтральной территории, и поощрял их посещение университетских курсов. В это время Юнг начал создавать свои первые рисунки мандалы.

В феврале 1903 года Юнг женился на Эмме Раушенбах, женщине из богатой швейцарской семьи. У них было пятеро детей: Агата (1904), Грета (1906), Франц (1908), Марианна (1910) и Хелена (1914). Брак продолжался до смерти Эммы в возрасте 73 лет в 1955 году.

Во время его брака у Юнга были и внебрачные отношения. Самыми известными его девушками были:

Тони Вульф - любовница, друг семьи.

Сабина Шпильрейн - пациентка Юнга, впоследствии - его ученица. В 1942 году была расстреляна нацистами в Ростове-на-Дону.

Однако Юнг очень любил свою жену и горько оплакивал её смерть.

Из-за публикации "Символы и метаморфозы. Либидо" в 1912 году произошел разрыв между Юнгом и Фрейдом. Фрейд отправил письмо, чтобы показать свой отказ рассмотреть идеи Юнга. Этот конфликт привел к тому, что Юнг описал в "Воспоминания, сновидения, размышления", как громкое неодобрение. Все кто знал Юнга, ушли от него, за исключением двух коллег. Юнг так описывал свою книгу: "попытка, успешная лишь частично, расширить границы применения медицинской психологии и охватить все психические явления во всём их многообразии". Книга была позже отредактирована и опубликована в 1952 году под названием "Символы трансформации".

Юнг посещал лекции на собраниях Лондонского психомедицинского общества в 1913 и 1914 годах. Его поездки вскоре были прерваны войной, но его идеи продолжали привлекать внимание в Англии, главным образом благодаря усилиям Констанса Лонга. Затем первые тома его сборников были переведены на английский язык и опубликованы.

В 1913 году, в возрасте 38 лет, Юнг начал испытывать ужасную "конфронтацию с бессознательным". У него были видения и он слышал голоса. Время от времени Карл беспокоится о том, что ему угрожает психоз или шизофрения. В одиночестве он начал практиковать метод, который он позже назвал активным воображением. Юнг записывал все, что он чувствовал или видел в небольших дневниках. Затем он начал переписывать эти заметки в большую книгу, переплетённую красной кожей, над которой он работал с перерывами в течение 16 лет.

Юнг не оставил распоряжений о том, что делать с "Красной книгой" после его смерти. В конце концов, в 1984 году его семья поместила её в банковскую ячейку. Начиная с 2004 года в течение 3 лет британский историк Сону Шамдасани пытался убедить наследников Юнга опубликовать книгу, но они отказались. К середине сентября 2008 года книгу увидели менее десятка человек. Ульрих Хорни, внук Юнга, который управлял его архивами, решил опубликовать "Красную книгу", чтобы собрать дополнительные средства для фонда "Филемон". Фонд был создан Сону Шамдасани и американским аналитиком и редактором Стивеном Мартином в 2003 году, чтобы опубликовать все прежде не изданные труды и письма Юнга.

В 2007 году два техника из компании DigitalFusion для издательства WW Norton & Company сканировали рукопись при помощи сканера с разрешением 10 200 пикселей. Книга была опубликована 7 октября 2009 года на немецком языке с отдельным переводом на английский вместе с введением и примечаниями Шамдасани.

В Художественном музее Рубина в Нью-Йорке с 7 октября 2009 года по 15 февраля 2010 года впервые в истории была выставлена оригинальная рукопись "Красной книги" вместе с другими дневниками Юнга. По мнению организаторов выставки, "в период, когда Юнг работал над этой книгой, он развил основные теории об архетипах, коллективном бессознательном и процессе индивидуализации". Две трети книги содержат иллюстрации, выполненные самим Юнгом.

Юнг продолжал публиковать книги до конца своей жизни, в том числе "О летающих тарелках. О вещах, наблюдаемых в небе" (1959), в которых он анализировал архетипическое и возможное психологическое значение наблюдений НЛО. Он также сдружился с английским римско-католическим священником Виктором Уайтом, c которым состоял в переписке в течение 15 лет, начиная с 1945 года. Уайт восхищался Юнгом, однако по временам подвергал его довольно жёсткой критике, в частности, за его работу "Ответ Иову" (1952).

В 1961 году Юнг закончил последний труд - первую часть коллективной работы "Человек и его символы" (опубликована в 1964 году) под названием "К вопросу о подсознании". Соавторами Юнга были Мари-Луиза фон Франц, Джозеф Л. Хендерсон, Аниэла Яффе и Иоланда Якоби.

Скончался 6 июня 1961 года в Кюснахте после непродолжительной болезни.

Первоначально Юнг развивал гипотезу, согласно которой мышление превалировало над чувством у мужчин, а чувство имело более высокий приоритет по сравнению с мышлением среди женщин. Впоследствии Юнг от этой гипотезы отказался.

Юнг отрицал теории, согласно которым личность полностью детерминирована её опытом, обучением и воздействием окружающей среды. Он считал, что каждый индивид появляется на свет с "целостным личностным эскизом ... представленным в потенции с самого рождения". И что "окружающая среда вовсе не дарует личности возможность ею стать, но лишь выявляет то, что уже было в ней заложено", таким образом, отказавшись от ряда положений психоанализа. Вместе с тем Юнг выделял несколько уровней бессознательного: индивидуальное, семейное, групповое, национальное, расовое и коллективное бессознательное, которое включает в себя универсальные для всех времён и культур архетипы.

Юнг полагал, что существует определённая наследуемая структура психики, развивавшаяся сотни тысяч лет, которая заставляет нас переживать и реализовывать наш жизненный опыт вполне определённым образом. И эта определённость выражена в том, что Юнг назвал архетипами, которые влияют на наши мысли, чувства, поступки.

Юнг является автором ассоциативного теста, в ходе которого испытуемому предъявляют ряд слов и анализируют скорость реакции при назывании свободных ассоциаций к этим словам. Анализируя результаты тестирования людей, Юнг предположил, что некоторые сферы опыта у человека приобретают автономный характер и не подчиняются сознательному контролю. Эти эмоционально заряженные части опыта Юнг назвал комплексами. В основе комплекса, по его предположению, всегда может быть обнаружено архетипическое ядро.

Юнг предполагал, что часть комплексов возникает в результате психотравмирующих ситуаций. Как правило, это моральный конфликт, целиком проистекающий из невозможности полного включения сущности субъекта. Но доподлинно природа возникновения и развития комплексов неизвестна. Образно, травмирующие ситуации откалывают от эго-комплекса кусочки, уходящие глубоко в подсознание и приобретающие далее определённую автономию. Упоминание информации, связанной с комплексом, усиливает защитные реакции, препятствующие осознаванию комплекса. Комплексы пытаются проникнуть в сознание через сновидения, телесные и поведенческие симптомы, паттерны отношений, содержание бреда или галлюцинаций в психозе, превосходя наши сознательные намерения (сознательную мотивацию). При неврозе грань, разделяющая сознательное и бессознательное ещё сохранена, но истончена, что позволяет комплексам напоминать о своем существовании, о глубоком мотивационном расколе личности.

Лечение по Юнгу идет по пути интеграции психологических составляющих личности, а не просто как проработка бессознательного по Фрейду. Комплексы, возникающие как осколки после ударов психотравмирующих ситуаций, несут не только ночные кошмары, ошибочные действия, забывание необходимой информации, но и являются проводниками творчества. Следовательно, объединить их можно посредством арт-терапии ("активного воображения") - своего рода совместной деятельности между человеком и его чертами, несовместимыми с его сознанием в других формах деятельности.

Из-за разницы в содержании и тенденциях сознательного и бессознательного их конечного сращивания не происходит. Вместо этого происходит появление "трансцендентальной функции", делающей переход от одной установки к другой органически возможным без утраты бессознательного. Её появление является высоко эффективным событием - обретением новой установки.

Значительное влияние на идеи Юнга оказали идеи его коллеги Зигмунда Фрейда, однако в отличие от последнего Юнг допускал существование не только индивидуального бессознательного, которое выделял Фрейд, но и коллективного бессознательного. Кроме того Юнг критиковал упор Фрейда в сторону сексуального детерменизма человеческих действий, представляя таким образом более консервативное течение психологии.

Юнг также критиковал увлечение европейцев медитацией, называя это восточным способом подавления бессознательного, чуждого западному духу.

Ряд исследователей отмечает, что представления современного оккультизма прямо соотносятся с аналитической психологией Юнга и его концепцией "коллективного бессознательного", которую привлекают адепты оккультизма и деятели нетрадиционной медицины в стремлении научно обосновать свои взгляды.

В воспоминаниях Юнга мы узнаём, что мёртвые приходят к нему, звонят в колокольчик и их присутствие ощущает вся его семья. Вот он задаёт "крылатому Филимону" (своему "духовному руководителю") вопросы своим собственным голосом, а отвечает фальцетом своего женского существа - анимы, вот в его дом стучат мёртвые крестоносцы... Неслучайно психотерапевтическая техника "активного воображения" Юнга разрабатывала принципы общения с мистическим миром и включала моменты вхождения в транс.

В то же время безусловный знак равенства между юнгианством и эзотерическими представлениями нашего времени ставить нельзя, поскольку учение Юнга отличается от них принципиально иным отношением к миру мистики и духа.

"Гений" - сериал 2017 г.

"Опасный метод" - фильм Дэвида Кроненберга 2011 г.

"Сабина" - фильм Роберто Фаэнца 2002 г.

"Меня зовут Сабина Шпильрейн" - фильм Элизабет Мартон 2002 г.

"Карл Юнг: Мудрость сновидений" - 3-серийный документальный фильм 1989 г.

"Фрейд" - 6-серийный телесериал 1984 г.

Психологические типы / Пер. Е. И. Рузера. - М.: Госиздат, 1924. - 96 с. - (Психологическая и психоаналитическая библиотека. Вып. 7). - 4,000 экз.

Избранные труды по аналитической психологии: Психологические типы / Пер. с нем. С. А. Лорие. - Цюрих: Мусагет, 1929. - 475 с.

Психологические типы. - М.-СПб.: Прогресс-Универс, 1995. - 718 с.

Психологические типы / Пер. с нем. С. А. Лорие. - М.: Университетская книга; АСТ, 1998. - 720 с. - (Классики зарубежной психологии). - 10,000 экз. - ISBN 5-88230-042-8. - ISBN 5-237-00313-3.

Карл Юнг: Психологические типы. - Академический проект, 2019. - 538 с. - ISBN 978-5-8291-2178-5. - ISBN 978-5-8291-2327-7.

Архетип и символ. - Москва, 1991. - 304 с. - ISBN 5-7664-0462-X.

Тибетская книга мёртвых. - СПб.: Изд-во Чернышёва, 1992. - 255 с. - 25,000 экз.

Йога и запад: Сборник. - Львов: Iніцiатива, 1994. - 230 с. - ISBN 5-8823-0-014-2.

Либидо, его метаморфозы и символы. - СПб., 1994. - 415 с.

Ответ Иову. - 3-е изд. - М.: Канон+, 2020. - 352 с. - (История психологической мысли в памятниках). - 1,000 экз. - ISBN 978-5-88373-614-7.

Душа и миф: шесть архетипов. - Киев: Государственная библиотека Украины для юношества, 1996. - 384 с. - ISBN 5770789581.

Совм. с Э. Нойманном. Психоанализ и искусство. - М.-К.: REFL-book, Ваклер, 1996. - 304 с. - (Актуальная психология). - 10,000 экз. - ISBN 5-87983-036-5. - ISBN 966-543-000-9.

Божественный ребенок. - М.: АСТ-ЛТД, 1997. - 400 с. - ISBN 5-7370-0493-4, 5-15-000037-Х.

Синхронистичность: Сборник. - М.-К.: Рефл-бук, Ваклер, 1997. - 320 с. - (Актуальная психология). - 8,000 экз. - ISBN 5-87983-057-8. - ISBN 966-543-175-7.

О природе психе: Сборник. - М.-К.: Рефл-бук; Ваклер, 2002. - 414 с. - (Актуальная психология). - 2,000 экз. - ISBN 5-87983-109-4. - ISBN 966-543-073-4.

Проблемы души нашего времени. - СПб.: Питер, 2002. - 352 с. - (Психология-классика). - ISBN 5-318-00683-3.

Психология и алхимия. - М.: Рефл-бук, 2003. - 592 с. - ISBN 5-87983-049-7.

Mysterium Coniunctionis: Таинство воссоединения. - Мн.: Харвест, 2003. - 576 с. - 5,000 экз. - ISBN 985-13-1207-Х.

Неизвестный Юнг. Собрание переводов / Терин В. П.. - М.: Колос, 2010. - 188 с. - ISBN 978-5-10-004084-2.

Красная книга. - Клуб Касталия, 2011. - 396 с.

Аналитическая психология: Семинары К. Г. Юнга 1925 г. - М.: Клуб Касталия, 2013. - 200 с. - (Неизвестный Юнг).

Анализ Сновидений. Семинары (осень 1928 г. - лето 1929 г.). - М.: Клуб Касталия, 2014. - 304 с. - (Неизвестный Юнг).

Анализ Сновидений. Семинары (осень 1929 г. - лето 1930 г.). - М.: Клуб Касталия, 2014. - 396 с. - (Неизвестный Юнг).

Совм. с Г. Симаном. Восток и Запад: Западная психология и восточная йога. - М.: Клуб Касталия, 2016. - 394 с.

Человек и его символы. - Серебряные нити, 2017. - 352 с. - ISBN 978-5-902582-37-3.

Лекции в клубе Зофингия. Аналитическая психология. Семинары. 1925 г. - М.: Клуб Касталия, 218. - 332 с.

Аверинцев С. С. "Аналитическая психология" К. Г. Юнга и закономерности творческой фантазии // Вопросы литературы. 1970. № 3.

Гуревич П. С., Стаховский Е. А. К.-Г. Юнг как эзотерик (беседа главного редактора журнала Павла Гуревича с писателем, ведущим научно-популярного шоу "Объект 22" на радиостанции "Маяк" Евгением Стаховским) // Психология и психотехника. - М.: НБ-Медиа, 2016. - № 11. - С. 883-889. - ISSN 2454-0722.

Липов А. Н. К. Юнг об "автономном комплексе" в искусстве // Ориентиры. М., 2003. С.153-182.

Юнг, Карл Густав / Ляликов Д. Н. // Экслибрис - Яя. - М. : Советская энциклопедия, 1978. - (Большая советская энциклопедия : [в 30 т.] / гл. ред. А. М. Прохоров ; 1969-1978, т. 30).

Леденева Е. В. Природа и культура в концепции Карла Густава Юнга. Философия хозяйства, № 6 2018, С. 179-196

Зигмунд Фрейд и Карл Густав Юнг. Учения и биографии. - М.: Издательство АСТ, 2019. - 520 с. - (Звезда лекций). - ISBN 9785171147419.

Эволюция взглядов К. Г. Юнга на христианство и феномен национал-социализма // Вестник Московского университета. Сер. 7. Философия. - М.: МГУ имени М. В. Ломоносова, 2007. - № 3. - С. 76-96.

Fordham F. An introduction to Jung's psychology, L., [1953];

Jacobi J., Die Psychologie von C. G. Jung, 5Aufl., Z.‒ Stuttg., 1967

Meier С. A., Experiment und Symbol. Arbeiten zur komplexen Psychologie C. G. Jungs, Z., 1975.

Jung and the Making of Modern Psychology : The Dream of a Science. - Cambridge University Press, 2003. - xvi, 387 p. - ISBN 978-0-521-83145-1.

# data[].attributes.attachment_link.title
Юнг, Карл Густав - Википедия

# data[].attributes.attachment_link.description
Карл Гу́став Юнг ( нем. Carl Gustav Jung [ˈkarl ˈgʊstaf ˈjʊŋ] ; 26 июля 1875, Кесвиль, Тургау, Швейцария - 6 июня 1961, Кюснахт, кантон Цюрих, Швейцария) - швейцарский психиатр и педагог, основоположник одного из направлений глубинной психологии - аналитической психологии. С 1907 по 1912 год был близким соратником Зигмунда Фрейда.

# data[].attributes.headline
Особисте несвідоме

# data[].attributes.subject
Особисте несвідоме

# data[].attributes.body
- це сфера, що примикає до Я. Воно складається з витіснених, подавлених, забутих та ігнорованих переживань, що ніколи не були свідомими і з переживань, які були занадто слабкі, щоб зробити враження на рівні свідомості.

# data[].attributes.body
- це організована група або констеляція почуттів, думок, перцепцій, спогадів, що існує в особистому несвідомому. У нього є ядро, що діє як свого роду магніт, що притягує або "констелерує" різні переживання

# data[].attributes.headline
Колективне несвідоме 

# data[].attributes.subject
Колективне несвідоме 

# data[].attributes.body
- сховище прихованих спогадів, успадкованих від предків; це наслідуване минуле, що включає не тільки расову історію людей як особливого біологічного виду, але й досвід долюдськихі тваринних предків. Колективна несвідома спадщина еволюційного розвитку людини, спадщина, що виникає на основі повторюваних переживань багатьох поколінь. Воно майжеповністю відділене від особистого в житті індивіда й, очевидно, універсальне

# data[].attributes.body
- ЦЕ УНІВЕРСАЛЬНА РОЗУМОВА ФОРМА (ІДЕЯ), ЩО МІСТИТЬЗНАЧНИЙ ЕМОЦІЙНИЙ ЕЛЕМЕНТ. ЦЯ РОЗУМОВА ФОРМА СТВОРЮЄ ОБРАЗИ АБО БАЧЕННЯ, У ЗВИЧАЙНОМУ ЯВНОМУ ЖИТТІ ВІДПОВІДНІ ДЕЯКИМ АСПЕКТАМ СВІДОМОЇ СИТУАЦІЇ.

# data[].attributes.body
- це личина яку людина надягає у відповідь на вимоги соціальних умовностей і традицій і у відповідь на внутрішні архетипні потреби. (Jung,1945). Це - роль, запропонована людині суспільством, та партія, якувона повинна виконувати в житті відповідно до суспільних очікувань

# data[].attributes.body
- це центр особистості, навколо якого групуються всі інші системи. Вона втримує ці системиразом і забезпечує особистості єдність, рівновагу й стабільність

# data[].attributes.headline
 Карен Горні

# data[].attributes.subject
 Карен Горні

# data[].attributes.body
Карен Горні – розвинула ідеї психоаналізу, наголошуючи на впливі культури та міжособистісних відносин на розвиток неврозів. Вона вважала, що основний конфлікт людини – це боротьба між потребою в безпеці та страхом відторгнення.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Карен Горні — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.body
Еріх Фромм – розглядав людину як соціальну істоту, яка прагне подолати відчуження в суспільстві. Він виділив п’ять типів характеру, що формуються під впливом соціуму, та протиставив авторитарні й гуманістичні тенденції в розвитку особистості.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Еріх Фромм — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
німецький соціолог, філософ, соціальний психолог, психоаналітик

# data[].attributes.headline
Ерік Еріксон

# data[].attributes.subject
Ерік Еріксон

# data[].attributes.body
Ерік Еріксон – створив теорію психосоціального розвитку, згідно з якою особистість проходить вісім стадій розвитку, кожна з яких супроводжується певною кризою (наприклад, криза довіри в дитинстві або пошук ідентичності в юності).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Е́рік Го́мбурґер Е́ріксон ( нім. Erik Homburger Erikson 15 червня 1902, Франкфурт-на-Майні, Німеччина - 12 травня 1994, Харвідж, штат Массачусетс, США) - американсько-німецький психолог єврейського походження.

Працював у сфері психології розвитку та психоаналізу. Відомий, найперше, своєю теорією стадій психосоціального розвитку, а також як автор терміна криза ідентичності.

Формальна академічна освіта Еріксон тривала до 18 років, коли він закінчив класичну гімназію. У гімназії Еріксон вивчав латину, грецьку мову, античну і німецьку літературу і давню історію. Після закінчення гімназії Еріксон вирушив у подорож Європою. Як і багато молодих людей того покоління, він намагався "знайти себе". Після року мандрівок повертається і вступає до художньої школи. Вивчає живопис в Мюнхені, а потім вирушає у Флоренцію. Життя художника цілком підходило для молодої людини, яка не бажала стати розсудливою. Такий спосіб життя давав йому свободу і час для самопізнання.

Еріксон повертається додому у 25 років, маючи намір жити осіло і викладати живопис. Його запрошують до Відня, вчити дітей, батьки яких проходять курс психоаналізу. Еріксон викладав живопис, історію та інші предмети. Йому було надано можливість створити власну освітню програму. Товариство людей, які займалися психоаналізом, в 20-х було досить неофіційним. Психоаналітики, пацієнти, їхні родини та друзі збиралися разом на пікніки і світські вечірки. Під час таких зустрічей Еріксон познайомився з Анною Фрейд та іншими видатними психоаналітиками. Еріксон пройшов негласний відбір і був визнаний відповідним кандидатом для вивчення психоаналізу. У 1927 Еріксон почав проходити щоденні психоаналітичні сеанси з Анною Фрейд в будинку її батька. Еріксон сумнівався, чи зможе художник стати психоаналітиком, проте Анна Фрейд переконала його в тому, що психоаналіз знадобиться людям, що допомагають іншим бачити. Більшу частину своєї довгої і плідної кар'єри Еріксон намагався дотримуватися цього принципу - як художник, він створював витончені замальовки нових концепцій і перспектив.

Еріксон закінчив навчання психоаналізу 1933 року і став повноправним членом Віденського психоаналітичного товариства. Через поширення нацизму в Європі Еріксон, як і багато інших психоаналітиків, вирішив емігрувати до Америки. Канадсько-американське походження його дружини дозволило йому легко зробити це. Еріксони оселилися в Бостоні, де Еріксон став першим в місті дитячим психоаналітиком. Йому запропонували місце в Гарвардській Медичній школі і в престижній Центральній лікарні Массачусетсу. Крім того, він почав займатися приватною практикою і співпрацювати з Гарвардською психологічною клінікою, якою керував Генрі Мюррей. У ті роки Еріксон спілкувався з такими блискучими і впливовими мислителями, як Мюррей, антропологами Рут Бенедикт і Маргарет Мід, соціальним психологом Куртом Левіним.

У 1950 вийшла в світ відома книга Еріксона "Дитинство і суспільство". У ній сформульовано та викладено практично всі основні еріксонівські ідеї: концепція особистості, життєвого циклу; дається порівняння різних культур і вводиться поняття псіхобіографії. Книгу "Дитинство і суспільство" перекладено на десятки мов і її використовують як підручник для студентів і аспірантів на курсі психології, в психіатричних навчальних центрах і на психологічних курсах.

У 1960 Еріксон стає професором у Гарварді. Двома роками пізніше він вирушає до Індії і зустрічається там з багатьма індусами, які особисто знали Ганді і по-різному ставляться до його першому мирного протесту в Індії. Особистість Ганді, духовного і політичного революціонера, глибоко зацікавила Еріксона. Ганді вдалося трансформувати негативне індійське безсилля в ефективно діючу політичну технологію. 1969 року Еріксон опублікував роботу про Ганді.

У 1975, після відходу у відставку, Еріксон з дружиною повертається з Гарварду в Сан-Франциско. Їх останні роботи і дослідження, що тривали аж до його смерті в 1994, присвячені головним чином старості та останній стадії життєвого циклу.

Ерік Еріксон був послідовником Фрейда. Він зміг розширити психоаналітичну теорію і вийти за її рамки завдяки тому, що почав розглядати розвиток дитини в ширшій системі соціальних відносин. У процесі виховання дітям передаються цінності та норми суспільства. В однакових за рівнем соціально-економічного розвитку суспільствах діти набувають несхожих рис особистості через різні культурні традиції, пов'язані з основним видом занять, і прийняті стилі виховання.

На думку Еріксона, розвиток особистості за своїм змістом визначається тим, що суспільство очікує від людини, які цінності та ідеали їй пропонує, які завдання ставить перед нею на різних вікових етапах. Разом з тим, послідовність стадій розвитку дитини залежить від "біологічного начала". Дитина у процесі дозрівання проходить низку стадій. На кожній з них вона набуває певної якості (особистісне новоутворення), яке фіксується в структурі особистості та зберігається у наступні періоди життя.

До 17 років відбувається повільний, поступовий розвиток центрального утворення - ідентичності особистості. Ідентичність - психосоціальна тотожність - дозволяє особистості приймати себе у всьому багатстві своїх відносин з навколишнім світом і визначає її систему цінностей, ідеали, життєві плани, потреби, соціальні ролі з відповідними формами поведінки. Особистість розвивається завдяки включенню в різні соціальні спільноти (націю, соціальний клас, професійну групу тощо) і переживанню свого нерозривного зв'язку з ними. Ідентичність - умова психічного здоров'я: якщо вона не складеться, людина не знаходить себе, свого місця в суспільстві, виявляється "втраченою".

Важливим моментом періодизації за Еріксоном є наявність криз - "поворотних пунктів", моментів вибору між прогресом і регресом. У кожній особистісній рисі, яка з'являється у певному віці, міститься глибинне ставлення людини до світу і до самої себе. Це ставлення може бути позитивним, пов'язаним з прогресивним розвитком особистості, і негативним, що викликає негативні зрушення в розвитку, регрес. Дитині і дорослій людині доводиться вибирати одне з двох полярних ставлень - довіра чи недовіра до світу, ініціативу чи пасивність, компетентність чи неповноцінність тощо. Коли вибір зроблено і позитивна якість закріплена, протилежний полюс ставлення продовжує відкрито існувати і може виявитися значно пізніше, коли доросла людина зіткнеться з серйозними життєвими невдачами.

Einsicht und Verantwortung; Frankfurt a.M. (1964) 1971

Identität und Lebenszyklus. Drei Aufsätze; Frankfurt a.M. 1966; 2. Aufl. 1973

Der junge Mann Luther. Eine psychoanalytische und historische Studie. 1975.

Gandhis Wahrheit. Über die Ursprünge der militanten Gewaltlosigkeit. 1978.

Jugend und Krise; Stuttgart 1970.

Der vollständige Lebenszyklus; Frankfurt a.M. 1988; 2. Aufl. 1992

Childhood and Society; New York 1950; Kindheit und Gesellschaft; Zürich 1957

# data[].attributes.attachment_link.title
Ерік Еріксон (психолог) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Е́рік Го́мбурґер Е́ріксон ( нім. Erik Homburger Erikson 15 червня 1902, Франкфурт-на-Майні, Німеччина - 12 травня 1994, Харвідж, штат Массачусетс, США) - американсько-німецький психолог єврейського походження. Працював у сфері психології розвитку та психоаналізу. Відомий, найперше, своєю теорією стадій психосоціального розвитку, а також як автор терміна криза ідентичності.

# data[].attributes.headline
К. Хорні розробила кор

# data[].attributes.body
К. Хорні розробила корисний для практикуючого психолога перелік основних невротичних симптомів: 1) непослідовність і нерішучість поведінки; 2) підкреслена безнадійність; 3) страх змін; 4) постійне наполягання на власній правоті (як захист від внутрішніх конфліктів); 5) сором’язливість і боязкість; 6) мстивість або садизм у поведінці; 7) значна втома (в результаті розтрат енергії на внутрішні конфлікти

# data[].attributes.headline
Мета психотерапії в ко

# data[].attributes.body
Мета психотерапії в концепції К. Хорні – допомогти у вирішенні пригнічених внутрішніх конфліктів для вивільнення внутрішніх конструктивних сил зростання і розвитк

# data[].attributes.headline
К. Горні запропонувала

# data[].attributes.body
К. Горні запропонувала свою класифікацію «неврозів нашого часу». Зокрема, вона виділяла: невроз прихильності (пошуки любові і схвалення); невроз влади (який стимулює боротьбу за престиж і володіння); невроз покірності (в основі захисних механізмів якого лежить конформізм); невроз ізоляції (з основним симптомом втечі від суспільства).

# data[].attributes.headline
Головнатема творчості 

# data[].attributes.body
Головнатема творчості - протиріччя людського існування у світі. Особливе значення для психології має аналіз Фромма: • Двох способів існування людини: «мати» і «бути»; • Проблеми людської свободи та її видів: «свобода від» і «свобода для»; • Проблем «соціального»,тобто «типового» для тієї чи іншої епохи або культури; • Характеру особистості, що є результатомпристосування людини до вимог суспільства (наприклад, «ринковий характер» та ін).

# data[].attributes.headline
1) Екзистенціальна скл

# data[].attributes.body
1) Екзистенціальна складова - Людина, споконвічно знаходитьсяміж життям і смертю, "він кинутий у цьому світі у випадковому місці і часі" і "вибирається з нього зновуж випадково"; Існує протиріччяміж тим, що кожна людська істота є носієм усіх закладених у ньому потенцій, але не може реалізувати їх у результаті короткочасності свого існування.Людина не може уникнути цих протиріч, але реагує на них різними способами, відповідно своєму характеру і культурі.

# data[].attributes.headline
2) Історичні протирічч

# data[].attributes.body
2) Історичні протиріччя - Не є необхідною частиноюлюдського існування, а створюються й дозволяються людиною або в процесі його власногожиття, або в наступні періоди історії. Усунення історичних протирічФромм пов'язував зі створеннямнового гуманістичного суспільства

# data[].attributes.headline
Непродуктивність - це 

# data[].attributes.body
Непродуктивність - це нездатність любити і реалізувати себе, використовувати свої сили, місце яких займають нав'язані несвідомою тривогою форми активності. Фромм описує чотири історично виниклі типи непродуктивної орієнтації характеру: • рецептивний • експлуататорський • накопичуваний • Ринковий

# data[].attributes.headline
Продуктивність - це, н

# data[].attributes.body
Продуктивність - це, навпаки, здатність людини любити, використовувати свої сили, здатність до самореалізації. Тамвін закликає замінити домінуючу нині в характері людини установку на володіння установкою на буття

# data[].attributes.headline
. Ідентичність — психо

# data[].attributes.body
. Ідентичність — психосоціальна тотожність — дозволяє особистості приймати себе у всьому багатстві своїх відносин з навколишнім світом і визначає її систему цінностей, ідеали, життєві плани, потреби, соціальні ролі з відповідними формами поведінки. Особистість розвивається завдяки включенню в різні соціальні спільноти (націю, соціальний клас, професійну групу тощо) і переживанню свого нерозривного зв'язку з ними. Ідентичність — умова психічного здоров'я: якщо вона не складеться, людина не знаходить себе, свого місця в суспільстві, виявляється «втраченою».

# data[].attributes.headline
Важливим моментом пері

# data[].attributes.body
Важливим моментом періодизації за Еріксоном є наявність криз — «поворотних пунктів», моментів вибору між прогресом і регресом. У кожній особистісній рисі, яка з'являється у певному віці, міститься глибинне ставлення людини до світу і до самої себе. Це ставлення може бути позитивним, пов'язаним з прогресивним розвитком особистості, і негативним, що викликає негативні зрушення в розвитку, регрес. Дитині і дорослій людині доводиться вибирати одне з двох полярних ставлень — довіра чи недовіра до світу, ініціативу чи пасивність, компетентність чи неповноцінність тощо. Коли вибір зроблено і позитивна якість закріплена, протилежний полюс ставлення продовжує відкрито існувати і може виявитися значно пізніше, коли доросла людина зіткнеться з серйознимижиттєвими невдачами.

# data[].attributes.headline
Мелані Кляйн

# data[].attributes.subject
Мелані Кляйн

# data[].attributes.body
Мелані Кляйн – одна з засновниць теорії об’єктних відносин, яка розглядає ранній розвиток дитини через її стосунки з первинними об’єктами (перш за все, матір’ю).

🔹 Основна ідея: особистість формується у взаємодії з «об’єктами» (людьми, які задовольняють базові потреби). Дитина не просто реагує на зовнішній світ, а активно створює внутрішні уявлення про інших на основі перших емоційних досвідів.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Викимедиа

# data[].attributes.attachment_link.title
Кляйн, Мелани — Википедия

# data[].attributes.attachment_link.description
В Википедии есть статьи о других людях с фамилиями Кляйн и Райцес.

# data[].attributes.headline
вважала, що більшість 

# data[].attributes.body
вважала, що більшість психічних життя Найважливішим перший рік чинником і початковою структур дитини. точкою психічного розвитку, за її теорією, є взаємодія дитини з матір'ю і материнськими грудьми.

# data[].attributes.headline
Від початку немовляті 

# data[].attributes.body
Від початку немовляті властиві два основні прагнення: лібідне та агресивне, рівновага між якими постійно коливається. Я (свідомість), розвиваючись, прагне оволодіти бажаннями і задовольняти їх у безпечних умовах. Материнські груди, за образним висловом М. Кляйн, "необмежене джерело молока і любові", є для немовляти основним об'єктом, а мати - "всесильною істотою, яка може позбавити будь-якого болю і зла".