# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Найперша Конституція в світі була створена українцем Пилипом Орликом. 5 квітня 1710 його обрали гетьманом запорізького війська. У цей же день ним було оголошено "Конституцію прав і свобод війська Запорізького". У США Конституцію прийняли в 1787 р., у Франції та Польщі тільки в 1791 році.

2. В 1934 році в Парижі на конкурсі краси мов українська мова зайняла третє місце після французької та перської за такими критеріями, як фонетика, лексика, фразеологія, структура речень. Мелодійність же української визнана другою найгарнішою серед мов світу, після італійської.

3. Українська мова є однією з найпоширеніших мов в світі (фахівці розрізняють близько 7000 мов ) і за кількістю носіїв займає 26-те місце. Також вона є другою за поширеністю серед мов слов'янського походження після російської. На території України більше 32 мільйонів осіб вільно спілкуються українською мовою.

4. Найбільш вживаною літерою в українському алфавіті є літера "п". Також на цю літеру починається найбільша кількість слів. Тоді ж як найрідше вживаною літерою українського алфавіту є "ф". В українській мові слова, які починається з цієї літери, в більшості випадків запозичені з інших мов.

5. З точки зору лексики найближчими до української мови є білоруська (84%) і польська (70%) мови.

6. Найчастіше серед іменників вживається слово "рука", серед дієслів - "бути", прикметників - "великий", займенників - "він". Останні місця в таблиці частотності займають слова "мутація", "баклажка", "радист", "білочка".

7. Найдовший музичний інструмент у світі - це українська трембіта. Її довжина може досягати чотирьох метрів, а її звуки чутні більш ніж за десять кілометрів.

8. На території України зосереджено 1/4 всіх запасів чорнозему на планеті. Чорноземні ґрунти при правильній обробці дають найбільшу кількість врожаю і дуже цінні. Під час Другої Світової війни німецькі солдати навіть вивозили чорнозем на поїздах.

9. Перший друкований буквар, виданий українським автором, мав назву "Наука до читання й розуміння слов'янського письма". Він вийшов в світ у Вільні (суч. Вільнюс) в 1596 р. стараннями Лаврентія Зизанія. До книжки було додано словник, який містив 1061 слово.

10. Першим букварем, виданим в Україні, був "Буквар" ("Азбука"), надрукований у 1574 р. у Львові першодрукарем Іваном Федоровим. Книжка складалася з абетки, складів, зразків відмінювання і короткої читанки. До нас дійшов лише один примірник, який знайдено в Римі 1927 р. Зберігається в бібліотеці Гарвардського університету (США). Факсимільне видання було здійснено в Києві 1964 та 1974 рр.

11. Найстарішим навчальним закладом Східної Європи вважається Києво-Могилянська академія (1615 р.).

12. Україна посідає четверте місце у світі за кількістю громадян з вищою освітою. Населення України належить до найбільш освічених, а кількість людей з вищою освітою на душу населення - вища за середньоєвропейський рівень.

13. Найдавніша відома ученим мапа, а також найстародавніше поселення Homo Sapiens знайдені в Україні: у с. Межиріччя Рівненської області. Їм близько 14,5-15 тис. років. Мапу вибито на кістці мамонта.

14. Територією України пролягав один з найбільших історичних транспортних шляхів - "шлях із варяг у греки" - система річкових шляхів і волоків між ними завдовжки 3 тис. км, що пов'язувала північні землі Давньої Русі з південними руськими землями та Балтійське море з Чорним. Протягом усієї давньої історії Україна-Русь виступала мостом між світами Східної Європи і Давнім Сходом, Європою античною, візантійською і латинською.

15. З дванадцяти лавр світу 4 знаходяться в Україні. Три православні та одна греко-католицька. Це Києво-Печерська лавра, Київ (існує з 1051), Почаївська лавра, Почаїв, Тернопільська область (з 1833), Свято-Успенська Святогірська лавра, Святогірсь, Донецька область (має статус лаври з 2004) та Свято-Успенська Унівська лавра студійського уставу (греко-католицька), Унів (з 1898). Інші лаври: в Росії - 2, в Грузії - 1, в Польщі - 1, в Румунії - 1, в Палестині - 1, в Греції - 2.

16. Українці, а саме конструкторське бюро Антонова, розробили літак із найбільшою у світі вантажопідйомністю - Ан-225 "Мрія". Спочатку він проектувався для транспортування космічних кораблів. Наразі "Мрія" виконує комерційні вантажні перевезення.

17. Перший рамковий вулик винайдено в Україні у 1814 р. Петром Прокоповичем. Україна в останні роки впевнено зберігає місце в трійці світових лідерів з виробництва меду. Випереджаючи країни Європи за обсягами виробництва меду в кілька разів, Україна є одночасно першою в світі з виробництва меду на душу населення (1,5 кг).

18. Перша гасова лампа винайдена у Львові працівниками аптеки "Під золотою зіркою" Ігнатієм Лукасевичем та Яном Зехом у 1853 р. Того ж року у львівському шпиталі була проведена перша хірургічна операція при освітленні гасовою лампою. Згодом гасова лампа була представлена на міжнародній виставці в Мюнхені, винахід був відзначений там спеціальною грамотою.

19. Найглибша у світі Станція метро знаходиться у Києві - це "Арсенальна". Вона проходить під землею на глибині 105 м. Станцію біля будівлі парламенту побудували в 1960 р., однією з перших. За деякими даними, у тунелях біля "Арсенальної" є таємні схованки для політичної верхівки.

20. Одна з найвідоміших у світі різдвяних пісень - це "Щедрик", народна пісня, записана українським композитором Миколою Леонтовичем. Світ знає її як Carol of the Bells або Ring Christmas Bells. Зазвичай на Youtube різні виконання "Щедрика" набирають мільйони переглядів.

21. Одна з найбільших пустель Європи знаходиться саме в Україні - Олешківська. Олешківські піски складаються із безмежних барханів (тутешні мешканці називають їх "кучугурами") висотою близько 5 м з негустою рослинністю. Знаходяться ці піски у Цюрупінському районі (стара назва Цюрупінська - Олешки), за 30 км на схід від м. Херсон.

22. Україна входить до сімки передових виробників рослинної олії, каптоплі, цукру та свинини.

23. Географічний центр Європи знаходиться в Україні, біля містечка Рахів, в оточенні мальовничих Карпат.

24. Армії УПА поставили абсолютний рекорд, утримуючись на фактично окупованій території майже двадцять років. Технології та методи українських вояків вивчали навіть кубинські повстанці Фіделя Кастро.

І ще трошки цікавого, чого ви могли не знати про Україну та українців:

Під час англо-бурської війни (Південна Африка) в 1899-1902 рр. командир одного з загонів бурів, українець Юрій Будяк, врятував від розстрілу одного молодого англійського журналіста. Згодом останній допоміг Будяку вступити до Оксфордського університету. В 1917 р. Юрій працював в уряді Української Народної Республіки. В 1943 р. Юрій Будяк помер в радянському концтаборі. Англійського журналіста звали Вінстон Черчилль.

Українські народні пісні спонукали багатьох композиторів до написання світових музичних шедеврів. Наприклад, в основі композиції Summertime - арії, яку написав Джордж Гершвін у 1935 р. для опери "Поргі та Бесс", однієї з найвідоміших пісень у світі - лежить українська колискова "Ой, ходить сон коло вікон". Цю композицію Гершвін почув у Нью-Йорку у виконанні Українського Національного Хору під керівництвом Олександра Кошица. Почув - і написав одне з найгеніальніших і найвідоміших джазових творінь. З моменту написання композиції її виконали безліч виконавців, але найвідомішим лишається Summertime у виконанні Луї Армстронга, Елли Фіцджеральд, а також Чарлі Паркера.

Кобзарі визнавали авторство лише Григорія Сковороди і Тараса Шевченка. Решта усні поетичні тексти цитувалися без вказівки авторства.

;Сама древня згадка про українську мову була в 858 році. Після видання "Енеїди" Івана Котляревського, українська мова була прирівняна до літературної мови. Івана Котляревського і по праву вважають основоположником нової української мови.

В сучасній українській мові, на відміну від російської, збереглися давньослов'янські назви місяців: сiчень (час вирубки лісу), лютий (люті морози), березень (тут існує кілька тлумачень: починає цвісти береза; брали березовий сік ; палили березу на вугілля), квітень (початок цвітіння берези), травень (зеленіє трава), червень (червоніють вишні), липень (початок цвітіння липи), серпень (від слова "серп" , що вказує на час жнив), вересень (цвітіння вересу), жовтень (жовтіють листя), листопад (опадає листя з дерев), грудень (від слова "груда" - мерзла колія на дорозі).

Пам'ятники відомому українському поетові Тарасу Шевченку встановлені в 1200 місцях по всьому світові.

Найстарішим деревом в Україні вважається 1300-річний дуб в урочищі Юзефін Рівненської області.

Український "Південмаш" (Дніпропетровськ) виробляє найбільш екологічно чисті ракети-носії в світі.

У ході русифікації російськими чиновниками було спотворено безліч українських прізвищ. Так, український рід Чехів у ХІХ столітті став чомусь Чеховими. Дід А.П. Чехова ще був Чехом, і сам А.П. Чехов писав, що дід його - українець.

Досить кумедно Дейнеки перетворились на Денікіних. Козаки Розуми стали Розумовськими, Чайки стають Чайковськими. Дід Петра Чайковського, великого композитора - Петро Чайка - закінчив Києво-Могилянську Академію і його як медика російський уряд відрядив штаб-лікарем у Вятку. Ймовірно, українська атмосфера в родині Чайковських збереглася набагато краще, ніж у Чехових, бо з 24-річного віку майбутній композитор майже щороку по кілька місяців жив в Україні, де написав понад 30 творів, серед яких - опери "Коваль Вакула" ("Черевички"), "Мазепа", пісня-романс "Садок вишневий коло хати", дует "На вгороді коло броду" на слова Т.Шевченка.

В жорстокі часи наступу імперії на українську мову він домагався постановки "Тараса Бульби" М.Лисенка, використав у своїх творах багато українських народних пісень.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дунаєвецька міська рада

# data[].attributes.attachment_link.title
Чи знали ви це про Україну? Неймовірно цікаві факти, про які майже ніхто не знає

# data[].attributes.attachment_link.description
1. Найперша Конституція в світі була створена українцем Пилипом Орликом. 5 квітня 1710 його обрали гетьманом запорізького війська. У цей же день ним було оголошено «Конституцію прав і свобод війська Запорізького». У США Конституцію прийняли в 1787 р., у Франції та Польщі тільки в 1791 році. 2.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Найдавнішими українськими поетесами, імена яких відомі й про яких збереглися документальні свідчення, є інокиня Анисія Парфенівна і Анна Любовичівна; жили вони, очевидно, в кінці XVI - на початку XVIII ст. і залишили акровірші, де вписано їхні імена.

Найдавнішими міжнародними юридичними актами Київської Русі були договори з греками, тобто Візантією, які належать до X ст.

Найвидатнішою жінкою Київської держави вважається Ольга, жінка Ігоря, яка взяла владу після його смерті. Виняткове явище в ту сувору епоху - жінка впродовж багатьох років (з 944 по 969) мала владу у великій державі, що є свідченням її великого таланту. Князювала вона від імені малолітнього сина Святослава, але твердо тримала владу у своїх руках. Вона об'їздила свої землі і встановлювала в них нові закони, засновувала нові оселі. Вважається, що вона була першою жінкою-русинкою, яка стала відомою в світі.

Найдавніша згадка про "руську" (тобто українську) мову на території сучасної України належить до 858 року. Вперше українську народну мову було піднесено до рівня літературної наприкінці XVIII ст. з виходом у 1798 році першого видання "Енеїди" І. Котляревського, який вважається зачинателем нової української літературної мови.

Найпершим видатним українським поетом, ім'я і твори якого ми знаємо, треба вважати Павла Русина з Кросна (близько 1470-1517). Він довго працював у Кракові, викладаючи у тамтешній академії, бував він в Угорщині, жив у Відні. В своїх творах з любов'ю описує рідну землю, означення "русин" для нього - "слово солодке", і він гордий з того, що носить таке ім'я.

Найстарішою українською піснею, запис якої зберігся до наших днів, вважається пісня "Дунаю, Дунаю, чому смутен течеш?"

Найвідоміший музикант Київської Русі - співець XI ст. Боян, який жив при дворі Святослава Ярославовича і якого згадує автор " Слова о полку Ігоревім".

Найдавнішою скульптурою, знайденою в Україні, є кам'яна баба з кургану поблизу с. Нововасилівки Миколаївської області, яка належить до V-ІV ст. до н.е.

Ансамбль унікальних фресок у Софійському соборі в Києві є найдавнішим зразком українського монументального живопису. Цим фрескам вже майже 1000 років. Загальна їхня площа становить 3000 кв. м.

Найбільше перекладений літературний твір - " Заповіт" Т.Г. Шевченка. Його перекладали на 147 мов народів світу.

Найбільша кількість псевдонімів була у О. Кониського - 141, у І. Франка - 99, О. Маковей користувався 56 псевдонімами.

Найдовший псевдонім мав, мабуть, Григорій Квітка-Основ'яненко: "Любопытный Аверьян, состоящий не у дел колежский протоколист, имеющий хождения по тяжебным делам и по денежным взысканиям".

Найпершим фаховим продавцем книжкової продукції вважається друкар М. Сльозка. За старих часів, тобто в XVII-XVIII ст., книги продавалися насамперед у друкарнях. М. Сльозка винайшов нову форму розповсюдження друкованого слова: продавав видання Львівського братства, роз'їжджаючи по ярмарках.

Найчастіше вживаною літерою з українського алфавіту є "п", із якої починається найбільша кількість слів. "Найпасивнішою", тобто найрідше вживаною буквою українського алфавіту, є "ф". В українській мові звук, що починається цією літерою, зустрічається тільки у небагатьох запозичених словах.

Найпершим вищим навчальним закладом в Україні була Острозька колегія, заснована в 1576 р. у м. Острог князем Костянтином Острозьким. Другий вищий навчальний заклад - Києво-Могилянська академія, заснована у 1623 р. шляхом об'єднання Київської братської і Лаврської шкіл. Це були на той час єдині вищі школи у східнослов'янському світі.

Найдавніший міст знаходиться у м. Феодосії. Цей грецький міст, що функціонує ще й сьогодні, збудований генуезцями в XIII ст. Довжина його 10 м. Дещо молодшим від нього є "Турецький міст" над рікою Смотрич біля фортеці у Кам'янці-Подільському, його було побудовано у XVI ст.

Найбільші сходи в Україні - Потьомкінські сходи в Одесі - одна з видатних кам'яних споруд 1-ої половини XIX ст. Це складна інженерна споруда висотою 24 м і довжиною 142 м має 142 кам'яних сходинки і 10 площадок. Ширина нагорі - 125 м, внизу - 21 м. В її спорудженні взяли участь архітектори Ф.К. Бофф, Г.І. Торрічеллі та ін. Матеріал - цегла, черепашник, камінь.

Найвидатнішою архітектурної спорудою Київської Русі, що збереглася до нашого часу, є Софійський собор у Києві, "руська митрополія", зведена у 1037 році в центрі верхнього міста. Він має змінений зовнішній вигляд - був добудований у XVIII ст. За величчю художнього образу, досконалістю архітектурних форм, внутрішнім оздобленням собор належить до видатних пам'яток світу доби феодалізму.

Найдавнішим і єдиним давньоруським медичним довідником, що зберігся до наших часів, є лікарський трактат-порадник "Мазі" - узагальнена праця про лікування травами, який склала Євпраксія Мстиславна, онука Володимира Мономаха, у Хет.

Найдавнішим народом на території сучасної України, назва якого збереглася у писемних пам'ятках, були кіммерійці, які оселилися наприкінці ІІ - на початку І тис. до н.е. в Причорномор'ї, південних степах України. Спочатку це був осілий народ, що згодом перейшов до кочового скотарського господарства. Найбільш ранні відомості про кіммерійців находили у грецькій літературі, вони належать до початкового періоду знайомства грецьких мореплавців з північним узбережжям Чорного моря і мають характер легенд. Земель кіммерійців досяг і Одіссей.

Найдавніша людина, за останніми свідченнями науки, з'явилася на сучасній території України приблизно 700-800 тис. років тому. Відкриті нещодавно археологами шари з матеріалами поблизу закарпатського с. Королевого свідчать, що стародавні мешканці цього поселення вже тоді володіли вогнем, займались мисливством, а основною формою суспільної організації було первісне стадо.

Найзнаменітішими дітьми можна вважати трьох дочок Ярослава Мудрого, які стали королевами в різних країнах. Дочка Анна стала дружиною французького короля Генріха І, а після його смерті управляла Францією як регентша до повноліття свого сина, короля Філіпа. Про це свідчить багатомовний напис на її пам'ятнику неподалік від Парижа: "Анна руська - королева французька". Друга дочка Я. Мудрого була одружена з норвезьким королем Геральдом Сміливим, а третя - з угорським королем Андрієм.

Найнезвичайнішою дзвіницею на території України є, мабуть, дзвіниця Києво-Печерської лаври, яка відхилена від вертикалі, як знаменита Пізанська вежа. Ще за часів спорудження через нерівномірний осад грунту дзвіниця похилилася, і в 1740 році навіть було порушено справу проти архітектора І.Г. Шеделя: його звинуватили у неправильному плануванні. Дзвіницю добудували, пізніше (в 1951 році) визначили відхилення, а 1987 року зробили заміри вже за допомогою електроніки. При загальній висоті дзвіниці 96652 м відхилення становить 60,3 см. Отже, падіння київській дзвіниці не загрожує.

Найбільший з космічних проектів XX ст. - " Морський старт" - передбачає створення космодрому морського базування. Його реалізують США, Норвегія, Росія разом з Україною.

Джерело: http://blogs.ukrhome.net
Коментарі:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анисія парфенівна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
анна любовичівна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дочки мудрого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
євпраксія мстиславна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
іван котляревський

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історія україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
києво-могилянська академія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
морський старт

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
острозька колегія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
потьомкінські сходи

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
слова о полку ігоревім

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
софійський собор

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
тарас шевченко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ярослав мудрий

# data[].attributes.attachment_link.title
Всілякі цікавинки | Цікаві факти української історії, культури та народознавства

# data[].attributes.attachment_link.description
Найдавніша згадка про "руську" (тобто українську) мову на території сучасної України належить до 858 року. Вперше українську народну мову було піднесено до

# data[].attributes.attachment_link.description
life.fakty.com.ua needs to review the security of your connection before proceeding.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сергій Жадан

Сергій Жадан
Варшава, 17 серпня 2022

Народився

23 серпня 1974 Старобільськ, Ворошиловградська область, Українська РСР, СРСР [1] (49 років)

Громадянство

українське

Національність

українець

Діяльність

співак, поет, прозаїк, есеїст, перекладач

Сфера роботи

перекладацтво поезія література есей [d] спів [2] [2] і [2], [2], [2],

Alma mater

Харківський національний педагогічний університет імені Григорія Сковороди

Мова творів

українська

Роки активності

1990-ті - тепер. час

У шлюбі з

Світлана

Ірина з 2008-2023

Діти

Син Іван донька Марія

Автограф

Нагороди

Золотий письменник України

Медаль "За сприяння Збройним Силам України" (Міністерство оборони України)

Сайт:

Жадан Сергій Вікторович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Сергі́й Ві́кторович Жада́н ( 23 серпня 1974, Старобільськ Ворошиловградської області, Українська РСР, СРСР; нині Україна, Луганська область) - український письменник, перекладач, громадський діяч, фронтмен гуртів "Жадан і Собаки" та "Лінія Маннергейма". Автор романів "Депеш Мод", "Ворошиловград", "Месопотамія", "Інтернат", поетичних збірок "Цитатник", "Ефіопія", "Життя Марії", "Тамплієри", "Антена", "Список кораблів" та інших.

Літературні твори Сергія Жадана відзначені численними національними та міжнародними нагородами, перекладені понад двадцятьма мовами, зробивши автора одним із найвідоміших сучасних українських письменників. Сергій Жадан активний організатор літературного життя України та учасник мультимедійних мистецьких проєктів. У 2017 році він заснував "Благодійний фонд Сергія Жадана". Ведучий на радіо "Тризуб ФМ", "Радіо НВ".

На Книжковому Арсеналі 2021

Народився 23 серпня 1974 року в українськомовній родині. Дитинство минало у Старобільську Ворошиловградської області (сучасна Луганська). У часи Перебудови 1990-1991 років поширював у містечку рухівські газети та національну символіку.

Згодом, задля навчання в університеті, переїхав до Харкова. 1996 року закінчив Харківський педагогічний університет ім. Сковороди, факультет українсько-німецької філології.

З 1996 до 1999 року навчався в аспірантурі цього ж університету. Захистив дисертацію, присвячену українському футуризму: "Філософсько-естетичні погляди Михайля Семенка" (2000 рік).

Із 2000 року - викладач кафедри української та світової літератури університету.

Із 1995 року - письменник.

У березні 2008 року роман Жадана "Anarchy in the UKR" в російському перекладі увійшов у "довгий список" російської літературної премії "Національний бестселер" (номінатором виступив російський письменник Дмитро Горчев). Ця ж книга у 2008 році увійшла до шорт-листа і отримала почесну грамоту конкурсу "Книга року" на Московській міжнародній книжковій виставці-ярмарку.

У травні 2010 року журнал "GQ" вдруге висунув Жадана на звання "Людина року" у номінації "Письменники" за книгу "Червоний Елвіс" (перше висунення відбулося у 2008 році за "Anarchy in the UKR"). Критики називають Сергія Жадана одним із найкращих літераторів країн колишнього СРСР, відзначають його вміння бути своїм як для простої, так і для освіченої аудиторії. Особливу похвалу і підтримку отримав його роман "Ворошиловград", який було названо маніфестом цілого покоління.

З 2016 до 2019 року був членом Комітету з Національної премії України імені Тараса Шевченка.

11 лютого 2017 року Сергій Жадан був затриманий у Мінську та отримав заборону на в'їзд, проте наступного дня заборону на в'їзд скасували.

Живе і працює у Харкові. Регулярно виступає зі своїми творами у різних містах України та Західної Європи - в тому числі в супроводі українських музикантів (зокрема, ска-панк-групи "Жадан і Собаки").

У Польщі, 2022

У травні 2017 року "За особливий внесок в українську культуру та стійкість громадянської позиції" був нагороджений премією Василя Стуса.

У вересні 2017 року вийшла у світ його нова книга "Інтернат".

18 грудня 2019 року американський ПЕН-клуб оголосив довгі списки 2020 PEN America Literary Awards, книга вибраних віршів Сергія Жадана "Те, чим ми живемо, те, заради чого вмираємо" ( англ. What We Live For, What We Die For) у перекладі театрального режисера Вірляни Ткач та американської поетеси Ванди Фіпс - серед номінантів у категорії "Перекладена поезія".

У червні 2022 року Жадану присудили Премію миру німецьких книгарів ( нім. Friedenspreis des Deutschen Buchhandels). На сайті премії оголосили, що відзнаку присвоєно "за видатну творчість і за гуманітарну позицію, з якою він піклується про людей під час війни і допомагає їм, ризикуючи своїм життям". Отримав премію Сергій Жадан 23 жовтня 2022 року.

24 квітня 2023 року Жадан подав позов про розірвання шлюбу з Іриною Куніциною, з якою прожив майже 15 років.

У березні 2024 року мобілізувався до лав ЗСУ, до лав бригади Хартія.

У 1992 році був одним із організаторів харківського неофутуристського літературного угрупування "Червона Фіра".

Під час Помаранчевої революції Жадан був комендантом наметового містечка у Харкові.

Відомий своїми критичними висловлюваннями і публікаціями проти харківських можновладців Михайла Добкіна та Геннадія Кернеса.

Треба розуміти, коли вони (політики) говорять про надбання українського народу, насправді йдеться про лобіювання лише інтересів російської мови й про повне блокування розвитку та пропагування української. (08.10.2010)[16].

Неодноразово висловлював симпатії до анархістів, у багатьох його творах присутні " ліві " мотиви.

У 2011 році провів акцію проти закону "Про захист суспільної моралі".

Брав активну участь у харківському Євромайдані. Постраждав при захисті будівлі Харківської облдержадміністрації від штурму проросійськи налаштованих активістів. Під час штурму були чутні постріли, над активістами Євромайдану, котрі захищали обласну адміністрацію, чинили самосуд; у результаті за повідомленням Харківської міської ради постраждали 97 осіб: 76 з них було доставлено до лікарень швидкої та невідкладної допомоги, до обласної лікарні. Серед постраждалих був Сергій Жадан, який отримав струс мозку та розсічення голови, можливий перелом носа.

Виступав за звільнення з російського ув'язнення незаконно засудженого українського режисера Олега Сенцова.

Член Українського ПЕН.

З початку російсько-української війни надавав волонтерську допомогу ЗСУ. Заснував благодійний фонд, який підтримує освітні та культурні ініціативи. Зокрема започаткував проєкт "Схід читає" щодо наповнення книжками бібліотек Донецької та Луганської областей.

Піснею "Спи моє дитя", слова на яку він написав для Руслана Горового, долучився до акції "Так працює пам'ять", присвяченої пам'яті Данила Дідіка і всім, хто віддав життя за незалежність України.

Пише романи, поезії, есеї. Темою творів письменника є пострадянська дійсність в Україні. Для стилю Жадана характерний вжиток розмовної та нецензурної лексики.

Роман "Ворошиловград" став книжкою 2010 року за версією "Бі-бі-сі". Презентація роману в Старобільську, на батьківщині письменника, відбулася 7 квітня 2011 року під час Донбас-туру, проведеного Правозахисним центром "Поступ" і Літературним угрупованням СТАН у межах Громадської кампанії проти встановлення цензури в Україні. Через тиск місцевої влади деякі виступи, заплановані в рамках Донбас-туру, скасували.

Перекладає поезію з німецької (в тому числі Пауля Целана), англійської (в тому числі Чарлза Буковскі), білоруської (в тому числі Андрія Хадановича), російської (в тому числі Кирила Медведєва, Данилу Давидова) мов.

Тексти Жадана перекладалися німецькою, англійською, польською, французькою, італійською, нідерландською, данською, сербською, хорватською, литовською, естонською, білоруською, російською, вірменською та деякими іншими мовами.

У 2014 році в рамках фестивалю відеопоезії CYCLOP брав участь у проєкті "роздІловІ".

У 2023 році його вірш зачитав англійської відомий актор ірландський із Гри престолів Джек Ґлісон . Цей вірш перший був надрукований Нью Йорк Таімс .

У березні 2022 року Комітет літературознавчих наук Польської академії наук висунув Сергія Жадана на Нобелівську премію з літератури. Зокрема, у відозві у зв'язку з можливими наслідками російської агресії проти України мова йшла про таке::

Ми прийняли ухвалу про висунення Сергія Жадана на Нобелівську премію у галузі літератури. Жадан - один серед найвидатніших поетів України та блискучий прозаїк, його твори перекладені багатьма мовами та нагороджувані у світі, - ми переконані, що це письменник щабля Нобелівської премії. Його голос як поета вже багато років має особливе значення для українців. Вільна Україна значною мірою говорить і думає словами Жадана, уважно вслухається у них. Сьогодні поет у своєму Харкові. Він бореться.

Лексика, яку використовує Жадан у художніх творах, різноманітна за тематикою та сферою використання, стилістичним забарвленням і емоційним навантаженням, експресивністю, і саме такий синкретизм, строкатість дають змогу письменникові якнайвиразніше передати свої думки і почуття. Будь-яке слово, використане автором, не є випадковим. Кожна лексема, поєднуючись із іншою, кодує думки, характеризує суть проблеми, а неоднорідність і багатство лексичного складу свідчить про талант письменника, його освіченість, інтелектуальний рівень і національну свідомість, а також відображає багатство мовної картини письменника. Експресивна лексика є одним із найактивніших засобів увиразнення художнього мовлення. Експресивність є однією з ключових ознак поетичних творів письменника.

Генерал Юда (Київ: Український письменник, 1995),

Цитатник: Вірші для коханок і коханців (Київ: Смолоскип, 1995),

Пепсі (Харків: Майдан, 1998),

Балади про війну і відбудову: Нова книга віршів (Львів: Кальварія, 2001),

Історія культури початку століття (Київ: Критика, 2003),

Марадона: Нова книга віршів (Харків: Фоліо, 2007) - містить як другу частину переклади з Марціна Свєтліцького, Чарлза Буковськи, Пауля Целяна,

Ефіопія (Харків: Фоліо, 2009) - містить розділ "Коментарі" з п'ятьма оповіданнями,

Вогнепальні й ножові (Харків: Книжковий Клуб "Клуб Сімейного Дозвілля", 2012),

Життя Марії: Книга віршів і перекладів (Чернівці: Meridian Czernowitz; Книги - ХХІ, 2015) - до збірки увійшли також переклади з Райнера Марії Рільке та Чеслава Мілоша.

Тамплієри: Нові вірші, 2015-2016 (Чернівці: Meridian Czernowitz; Книги - ХХІ, 2016).

Антена (Чернівці: Meridian Czernowitz, 2018).

Список кораблів: Нові вірші, 2018-2019 (Чернівці: Meridian Czernowitz, 2020).

Псалом авіації (Чернівці: Meridian Czernowitz, 2021).

Скрипниківка (Чернівці: Meridian Czernowitz, 2023)

Біґ Мак (Київ: Критика, 2003) - шість оповідань,

Гімн демократичної молоді (Харків: Фоліо, 2006) - шість оповідань,

Трициліндровий двигун любові (з Юрієм Андруховичем та Любком Дерешем; Харків: Фоліо, 2007) - Жадану належить розділ "Блок НАТО", що складається з восьми оповідань-есе,

Біг Мак та інші історії (Харків: Фоліо, 2011) - п'ятнадцять оповідань,

Палата № 7 (з Ладою Лузіною; Харків: Фоліо, 2013) - Жадану належить повість "І мама ховала це у волоссі" (2012),

Біґ Мак. Перезавантаження (Харків: Книжковий Клуб "Клуб Сімейного Дозвілля", 2015) - двадцять оповідань,

Коли спаде спека (Івано-Франківськ: Лілея-НВ, 2015; книга-"перевертень", під однією обкладинкою зі збіркою Мірека Боднаря "Бриколаж") - колонки 2010-2013 рр., опубліковані на сайті "ТСН.ua".

ДНК (Харків: Книжковий Клуб "Клуб Сімейного Дозвілля", 2016) - автор ідеї та одного з оповідань книги.

The very best poems, psychedelic stories of fighting and otherbullshit / Кращі поезії, психоделічні історії боротьби та інші інтимні колізії. Вибрані поезії 1992-2000 (Донецьк: Кальміюс, 2000),

Цитатник (Харків: Фоліо, 2005) - збірки "Цитатник", "Пепсі", "Балади про війну і відбудову", вірші поза збірками, вертеп "Мері Крістмас, Джізус Крайст!", нова збірка "У. Р. С. Р.",

Капітал (збірка) (Харків: Фоліо, 2006) - романи "Депеш Мод", "Anarchy in the UKR", збірки "Гімн демократичної молоді" та "Цитатник" (2005),

Біґ Мак² (Київ: Критика, 2007) - перевидання збірок "Біґ Мак" та "Історія культури початку століття" з додатком двох нових оповідань,

Лілі Марлен: Книга нових та вибраних віршів (Харків: Фоліо, 2009) - вірші зі збірок 1995-2009 рр., новий цикл "Лесбійки" й чотири оповідання,

Прощання слов'янки (Харків: Фоліо, 2011) - поетичні збірки 1995-2009 рр. (без перекладів та оповідань),

Госпелс і спірічуелс (духовні співи растаманів північного Причорномор'я) (Харків: Фоліо, 2012) - мініатюрна книжка, вибрані вірші з книжок 1995-2010 рр.,

Динамо Харків (Київ: А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА, 2014) - вибрані вірші 1992-2014 рр.; у третьому виданні (2015) - вірші 1992-2015 рр.,

30 доказів існування Бога (і 29 заперечень) (Київ: Laurus, 2014) - вибрані вірші 1993-2013 рр.,

Господь симпатизує аутсайдерам: 10 книг віршів (Харків: Книжковий Клуб "Клуб Сімейного Дозвілля", 2015) - поетичні збірки 1995-2014 рр. (без перекладів, оповідань та вертепу),

Пливи, рибо, пливи (Чернівці: Чорні вівці; Книги - ХХІ, 2016) - артбук, окреме видання вірша; ілюстрації Христини Лукащук.

Постійне місце проживання (Харків: IST Publishing, 2020) - вибрані вірші 1993-2020 рр., артбук, ілюстрації Павла Макова.

Птах (Київ: Ковчег "Україна", 2023) - артбук, вірші, які стали піснями.

30 віршів про любов і залізницю (Львів: Видавництво Старого Лева, 2023).

Усі вірші 1993-2023 (Чернівці: Meridian Czernowitz, 2024).

Діти Райнера і Марії: Антологія сучасної віденської поезії (Харків: Майдан, 2004),

Пауль Целян. Світлотиск (Чернівці: Meridian Czernowitz; Книги - ХХІ, 2014).

Дмитро Кузьмін "Ковдри не передбачені" (спільний переклад з російської: Сергій Жадан, Богдан-Олег Горобчук, Дмитро Лазуткін, Олесь Барліг, Лесик Панасюк, Михайло Жаржайло, Антон Полунін, Ігор Сід, Фрідріх Чернишов, Марта Мохнацька та Іван Гнатів, Юрій Завадський) (Тернопіль: КРОК, 2018).

Педро Ленц. Мій друг машиніст крана: Поезії (переклад з німецької Сергія Жадана і Євгенії Лопати) (Чернівці: Meridian Czernowitz, 2018).

Бертольт Брехт. Похвала діалектиці: Поезії (Чернівці: Видавець Померанцев Святослав на замовлення Міжнародної літературної корпорації Meridian Czernowitz, 2021).

Владімір Камінер. Втрачене літо. Дойчланд курить на балконі (переклад з німецької Сергія Жадана і Оксани Щур) (Київ: Комора, 2021).

Адам Менсбах. Баю, бляха, бай (Харків: Віват, 2022).

Два міста. Антологія харківської поезії / Zwei Städte. Антологія нюрнберзької поезії (Харків: Майдан, 2000) - разом із Юргеном Бауером,

Готелі Харкова. Антологія нової харківської літератури (Харків: Фоліо, 2008),

Декамерон. 10 українських прозаїків останніх десяти років (Харків: Книжковий Клуб "Клуб Сімейного Дозвілля", 2010),

Метаморфози. 10 українських поетів останніх 10 років (Харків: Книжковий Клуб "Клуб Сімейного Дозвілля", 2011),

Письменники про футбол. Літературна збірна України (Харків: Книжковий Клуб "Клуб Сімейного Дозвілля", 2011),

Тотальний футбол (Київ: Грані-Т, 2012).

Аудіокнига "Депеш Мод" (Дніпропетровськ: "Арт-Вертеп" - видавництво "Lift", 2007)

CD-збірка "Хор монгольських міліціонерів" ("Госпел і спірічуелс"), (Дніпропетровськ: "Арт-Вертеп" - видавництво "Lift", 2007)

Радіо-Шансон або Radio шансон: вісім історій про Юру Зойфера, (брошура + CD, Дніпропетровськ: Арт-Вертеп: LIFT, 2007), Театр-студія "Арабески", Kharkiv Klezmer Band i Місько Барбара. книжка-диск, саундтрек до однойменної вистави Харківського театру "Арабески" на вірші Сергія Жадана.

Бої без правил (EP), гурт Лінія Маннергейма (2018).

Зима/Сніг (single), гурт Лінія Маннергейма (2021).

Фокстроти: Жадан/Гуржи, експериментальний side-project Літературної Лабораторії в межах проєкту про український футуризм ФУТУРОМАРЕННЯ. Кураторка - Оксана Щур. Ключові учасники: Сергій Жадан - сценарій, вокал; Юрій Гуржи - сценарій, музика, клавішні, гітари, баси, програмування барабанів, вокал, аранжування, запис. Доступний на YouTube.

Власні тексти перекладались німецькою, англійською, шведською, італійською, угорською, польською, сербською, хорватською, чеською, литовською, білоруською, російською, вірменською мовами. Зокрема світ побачили такі переклади книг Жадана:

"Історія культури початку століття" - Росія, 2003; Польща, 2005; Німеччина, 2005; Чехія, 2013.

"Біг Мак" - Польща, 2005; Росія, 2009; Чехія, 2011; Німеччина, 2011.

"Депеш Мод" - Росія, 2005; Польща, 2006; Білорусь, 2006; Німеччина, 2007; Литва, 2008; Італія, 2009; Угорщина 2010; США, 2013; Швеція, 2014; Болгарія, 2019; Чехія, 2019; Естонія, 2020.

"Anarchy in the UKR" - Польща, 2007; Німеччина, 2007; Болгарія, 2007 (частковий переклад); Росія, 2008; Литва, 2010; Білорусь, 2012; Франція, 2016; Норвегія, 2017.

"Гімн демократичної молоді" - Польща, 2008; Німеччина, 2009; Росія, 2009; Словаччина, 2018; Болгарія, 2019; Франція, Espace Instant, 2020.

"Відсоток самогубств серед клоунів" - Німеччина, 2009; Польща, 2009.

"Ворошиловград" - Україна, 2011, 2012 (російською); Німеччина, 2012; Росія, 2012; Угорщина, 2012; Польща, 2013; Франція, 2013; Білорусь, 2016; Італія, 2016; Латвія, 2016; США, 2016; Нідерланди, 2018; Словенія, 2018; Грузія, 2018.

"Месопотамія" - Польща, 2014; Німеччина, 2015; США, 2018; Італія, 2018; Данія, 2018; Латвія, 2019; Україна, 2019 (російською).

"З життя Марії" - Чехія, 2015.

"Українські авіалінії: Вибрані вірші" - Україна, 2015 (білоруською).

"Бігти, не зупиняючись" - Австрія, 2016.

"Вогнепальні й ножові" - Росія, 2016.

"Все залежить лише від нас: Вибрані вірші" - Латвія, 2016 (російською).

"Чому мене немає в соціальних мережах - Вірші з війни" - Німеччина, 2016.

"Інтернат" - Росія, 2017 (електронне видання); Німеччина, 2018; Білорусь, 2019; Румунія, 2019; Польща, 2019; Македонія, 2019; Грузія, 2020; Данія, 2020; США, 2021; Литва, 2021; Естонія, 2022; Іспанія, 2022; Латвія, 2022; Нідерланди, 2022; Греція, 2023; Норвегія, 2023; Португалія, 2023; Словаччина, 2023; Угорщина, 2023; Чехія, 2023; Швеція, 2023.

"Дрогобич" (вірші) - Польща, 2018.

"Вірші" - Білорусь, 2018.

"Те, чим ми живемо, заради чого вмираємо" (вірші) - США, 2019.

"Тютюнові фабрики" (вірші) - Україна, 2020 (російською).

"Новий правопис" (вірші) - США, 2020.

"Антена" - Польща, 2020.

"Ніхто не повернеться з довгих нічних блукань" (вірші) - Польща, 2021.

"Небо над Харковом" (пости з Фейсбуку, українською не видавалися) - Німеччина, 2022.

"Ніби рибу на чорний берег" (вірші) - Литва, 2023.

2017 - Рокі (пісня групи "Brutto" на слова Жадана; німа роль янгола).

2017 - Бухло ("Жадан і Собаки").

2018 - Де твоя лінія? ("Лінія Маннергейма").

2018 - Кобзон ("Жадан і Собаки").

2018 - Ісус із Назарета ("Лінія Маннергейма").

2019 - Тьолка барабанщика ("Жадан і Собаки").

2019 - Мальви ("Жадан і Собаки").

2022 - Юність (Христина Соловій)

2023 - Рогань ("Жадан і Собаки")

2023 - Серця ("Жадан і Собаки" та Христина Соловій)

1999 - премія Бу-Ба-Бу за найкращий вірш року.

2001 - отримав Hermann-Kesten-Stipendium (Нюрнберґ).

2001 - переможець Всеукраїнського рейтингу "Книжка року" в номінації "Голос душі" (Балади про війну і відбудову).

2002 - отримав Herder-Stipendium (Töpfer Stiftung, Відень).

2003 - отримав стипендію KulturKontakt (Відень).

2005 - отримав стипендію Gaude Polonia (Варшава).

2006 - премія "Книга року BBC" ("Капітал").

2006 - переможець Всеукраїнського рейтингу "Книжка року" в номінації "Красне письменство" ("Капітал").

2008 - грамота "Книга року" на Московській книжковій виставці-ярмарку.

2009 - літературна премія імені Джозефа Конрада-Коженьовського.

2012 - переможець Всеукраїнського рейтингу "Книжка року" в номінації "Красне письменство" ("Вогнепальні й ножові").

2014 - статуетка польського Економічного форуму у номінації "Нова культура нової Європи".

2014 - премія Jan Michalski Prize for Literature ("Ворошиловград").

2014 - переможець Всеукраїнського рейтингу "Книжка року" в номінації "Красне письменство" ("Динамо Харків").

2017 - найкраща книга 24-го Форуму видавців у номінації "Сучасна українська проза" (роман "Інтернат").

2018 - переможець Всеукраїнського рейтингу "Книжка року" в номінації "Красне письменство" ("Антена").

2019 - нагорода Вільгельма Телля 2019 за значний внесок у зміцнення відносин між Україною та Швейцарією.

2019 - почесний доктор Харківського педагогічного університету імені Сковороди.

Двічі (2019, 2020 роки) був визнаний найсексуальнішим діячем української культури за результатами опитування, проведеного народною премією "Золотий Ліфон".

2022 - почесний доктор Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна.

2022 - премія Свободи від фундації Франка Ширрмахера (Швейцарія).

2022 - премія імені Єжі Ґедройця.

2022 - медаль "Люблін - героям".

2022 - медаль "За оборону міста-героя Харкова".

2022 - премія імені Сержіу Віейра ді Меллу.

2022 - Schwarzkopf Europe Prize за підтримку демократичних цінностей.

2022 - відзнака Міністерства оборони України - медаль "За сприяння Збройним Силам України".

Сергій був одружений двічи . Його першою дружиною була Світлана Олешко. В цьому шлюбі народився син Іван. Друга дружина Ірина Куцина народила йому дочку Марію. У 2023 році він подав на розлучення. В цьому році з'явились чутки про роман з співачкою Христоною Соловій але вона у інтерв'ю з Машой Єфросініной казала що він в неї був закоханий але вони не зустрічалась бо вона закохана в іншого.

Іван Дзюба, Чорний романтик: Сергій Жадан. К.: Либідь, 2017.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жадан Сергій Вікторович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Сергій Жадан Сергій Жадан Варшава, 17 серпня 2022 Народився 23 серпня 1974 Старобільськ, Ворошиловградська область, Українська РСР, СРСР [1] (49 років) Громадянство українське Національність українець Діяльність співак, поет, прозаїк, есеїст, перекладач Сфера роботи перекладацтво поезія література есей [d] спів [2] [2] і [2] , [2] , [2] , Alma mater Харківський національний педагогічний університет імені Григорія Сковороди Мова творів українська Роки активності 1990-ті - тепер.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Леся Українка

Ім'я при народженні

Лариса Петрівна Косач

Псевдонім

Леся Українка

Народилася

13 (25) лютого Новоград-Волинський, Волинська губернія, Російська імперія 1871 [1]

Померла

1 серпня 1913 [1][2][...] (42 роки)
Сурамі, туберкульоз кісток і суглобів Тифліська губернія, Російська імперія (нині Грузія)
·

Країна

Україна

Національність
українка

Діяльність

поетеса, драматург, публіцистка, прозаїк

Alma mater
Київська Рисувальна школа

Мова творів

українська, російська[4], французька[5]

Роки активності

1884- 1913

Жанр

драматична поема, вірш

Magnum opus
"Лісова пісня"[джерело? ]

Рід
Косачі

Брати, сестри

Косач-Шимановська Оксана Петрівна , Косач-Борисова Ізидора Петрівна , Косач-Кривинюк Ольга Петрівна , Косач Михайло Петрович і Косач Микола Петрович

Автограф

Леся Українка у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Роботи у Вікіджерелах

Ле́ся Украї́нка (справжнє ім'я - Лари́са Петрі́вна Ко́сач, у шлюбі Ко́сач-Кві́тка; , Новоград-Волинський, Волинська губернія, Російська імперія - 19 липня ( 1 серпня) 1913, Сурамі, Тифліська губернія, Російська імперія (нині Грузія)) - українська письменниця, перекладачка та культурна діячка, співзасновниця літературного гуртка "Плеяда" та групи Українська соціал-демократія. У сучасній українській традиції входить до переліку найвідоміших жінок давньої та сучасної України.

Писала в жанрах поезії, лірики, епосу, драми, прози, публіцистики, розвинула жанр драматичної поеми в українській літературі. Працювала в галузі фольклористики (наспівала 220 народних мелодій) і активно долучалася до процесів українського жіночого руху та національного відродження.

Серед мистецької спадщини - збірки поезій "На крилах пісень" (1893), "Думи і мрії" (1899), "Відгуки" (1902), поеми "Давня казка" (1893), "Одно слово" ( 1903), драми-поеми "Кассандра" (1901-1907), "В катакомбах" (1905), "Лісова пісня" (1911), "Камінний господар" (1912), "Бояриня" (1913).

Фрагмент народної пісні "Ой заїхав козак та з Україноньки", імовірно, у виконанні Лесі Українки. Фонографічний запис із колекції Філарета Колесси, 1908

Походження

Мати, Ольга Петрівна Драгоманова-Косач - дворянка за походженням, поетеса й дитяча письменниця під псевдонімом Олена Пчілка, була активісткою українського жіночого руху, видавала альманах "Перший вінок". Олена Пчілка займалася всебічною освітою, підтримкою творчості та лікуванням Лариси Косач (приватні педагоги, публікації, подорожі), і виховувала доньку сильною людиною без надмірного виявлення почуттів. Слід цієї " paidei" можна знайти в кожному творі "поодинокого мужчини".

Батько, Петро Антонович Косач - дворянин, високоосвічений поміщик, який дуже любив літературу і живопис, дійсний статський радник, повітовий маршалок.

Дитинство і впливи

1887 (16 р.)

1896 (25 р.)

На десятий день після народження 23 лютого (7 березня) 1871 року Ларису охрестили в Новоград-Волинській Соборній Преображенській церкві, хрещеними стали полковник Степан Васильковський та рідна бабуся дворянка Єлизавета Драгоманова.

Лариса Косач навчилася читати у 4 роки. Леся (одне з сімейних імен Лариси, що стало літературним псевдонімом. Серед інших: Зея, Зеїчка, Зеїсок, Boule vagabonde (фр. Колобок)) та Михайло, яких упродовж життя єднала тривала дружба і в сім'ї називали спільним ім'ям - Мишелосіє. Вони разом навчалися у приватних учителів.

У січні 1876 року Олена Пчілка з Михайлом і Ларисою приїхали до Києва попрощатися з М. Драгомановим перед його еміграцією і деякий час жили в нього.

Влітку того ж року мати з Лесею та Михайлом відпочивали в селі Жабориці. Тут вона вперше почула розповіді матері про Мавку.

...Видко було, що перебування в Жабориці зробило на Лесю дуже велике враження і дуже їй сподобалося: вона, бувало, раз у раз із втіхою згадує, що те або те чула чи бачила в Жабориці... Жаборицькі пісні, казки, різні повір'я, звичаї, купальські, жнив'яні і т. д. Леся добре пам'ятала і часто згадувала...[11]

У шість років навчилася вишивати.

26 травня (7 червня) 1877 року народилася сестра Оля, яка стане її доброю подругою. Згодом вона зазначить, що в Лариси:

"такі самі риси обличчя, барва очей і волосся, як у батька, так само середній зріст, така ж постать, така сама тендітність", "однаково були лагідні та добрі безмежно", "надзвичайно стримані, терплячі та витривалі, з виключною силою волі", "однаково делікатні у відносинах з людьми", "для любих людей чи справ могли поступитися багато чим, могли бути дуже поблажливими, але я не можу уявити тої людини, тої справи, взагалі тої сили, що могла б примусити, батька чи Лесю однаково, зробити щось, що вони вважали за непорядне, нечесне. Щоб же зробити таке для власної вигоди чи користі, чи безпечності, то про те не може бути й мови".

Лариса Косач у волинському народному вбранні. 1878-1879 роки

Коли в 1878 батьки Лариси поїхали на Всесвітню виставку до Парижа, доглядати дітей приїздила Олена Косач, сестра Ларисиного батька. Дружба з "тіткою Єлею" залишила помітний слід у житті та творчості поетеси.

7 (19) листопада того ж року наказом міністерства внутрішніх справ Петра Косача перевели на роботу до Луцька.

...Батька нашого переведено з обжитого місця, щоб покарати за його "українофільство" та за побачення, під час подорожі до Парижа на виставку 1878 року, з емігрантом, батьковим другом, а материним братом Михайлом Петровичем Драгомановим[13]

Білий будинок Косачів, с. Колодяжне

Навесні 1879 року Петро Косач перевозить до Луцька всю родину. В березні "тітку Єлю" Олену Косач заарештовано за участь у замаху на шефа жандармів Дрентельна; пізніше її вислано в Олонецьку губернію, а 1881 р. заслано до Сибіру на 5 років (м. Ялуторовськ Тюменської обл., а потім у м. Тюмень). Леся, вражена звісткою, між 1879 і 1880 роками пише свою першу поезію - "Надія".

Влітку 1880 тітка Лариси Олександра Косач-Шимановська з двома синами переїздить до Луцька, мешкає в родині Косачів. Причиною переїзду став арешт і заслання до Сибіру її чоловіка Бориса Шимановського. "Тітка Саша" - перша Лесина вчителька музики, якій мисткиня була вдячна все життя.

6 (18) січня 1881 року під час святкування Водохреща десятилітня Лариса сильно застудилася, що призвело до туберкульозу кісток та суглобів.

На початку травня 1882 року Косачі переїздять у село Колодяжне, що стане їхнім постійним місцем проживання.

Наша сім'я жила в дуже близьких стосунках з селянами, всі ми, в тому числі й Леся, може, ще більше, ніж хто, мали між колодяжненцями не лише знайомих, а й приятелів, і товаришок, і товаришів, тому весь їх побут дуже скоро став нам відомим, а далі й рідним

А тим часом Лариса з Михайлом живуть у Києві, вчаться у приватних вчителів, зокрема вивчають грецьку і латину.

Влітку 1883 року у Лариси діагностували туберкульоз кісток, у жовтні професор Олександр Рінек прооперував їй ліву руку, видалив кістки, уражені патологічним процесом. У грудні Лариса повертається з Києва до Колодяжного, стан здоров'я поліпшується, з допомогою матері вивчає французьку і німецьку мови, що дає змогу пізнавати скарби письменства інших народів і культур.

29 травня (10 червня) 1882 року народилася сестра Оксана, 22 серпня (2 вересня) 1884 - брат Микола.

Юність та освіта

Лариса Косач, Одеса, 1888 р.

Маючи також художній хист, деякий час брала уроки у Київській Рисувальній школі Олександра Мурашка, звідки залишилась одна картина олійними фарбами. Пізніше Ларисі довелося здобувати освіту самостійно, з материною допомогою.

Про рівень її освіти може свідчити факт, що у 19-літньому віці написала для своїх сестер підручник "Стародавня історія східних народів" (надрукований в Катеринославі, 1918).

9 (21) березня 1888 року народилася сестра Ізидора, яку Леся безмежно любила, називаючи лагідно Гусінькою чи жартівливо Донною Дорою, і яку неодноразово сумлінно доглядала під час хвороб, рятуючи їй життя.

Зрілість: творчість та обмін досвідом

На відкритті пам'ятника І. Котляревському, 1903, Полтава. Зліва направо: М.Коцюбинський, В. Стефаник, Олена Пчілка, Леся Українка, М. Старицький, Г. Хоткевич, В. Самійленко

Верхній ряд - Ізидора Косач, Олександр Драгоманов, Ольга Косач; нижній ряд - Олена Пчілка, Леся Українка, Сергій Мержинський. Зелений Гай, фото 8 (20) липня 1898 р.

Історію особистих стосунків Лариси Косач часто розпочинають із Сергія Мержинського, з яким познайомилася у Ялті 1897 року під час лікування сухот. Називаючи ці стосунки "дружбою", а не "коханням", Косач їде до Мінська попри заборону матері, щоб доглядати хворого, коли стан здоров'я "друга моїх ідей" став критичним. Тут 18 (31) січня 1901 року за одну ніч біля ліжка помираючого Мержинського з-під пера Лесі Українки вийшла поема "Одержима".

Особливими стали стосунки Лесі Українки та Ольги Кобилянської. Особисто письменниці познайомилися в 1899 і знайшли одна в одній духовну спорідненість, розуміння, підтримку і любов. Використовуючи в листуванні особливу ніжність ("хтось", "хтосічок", "хтось біленький", "хтось чорненький") та активно обмінюючись ідеями і поглядами на становище жінки в Україні та Європі, мисткині засвідчили цим "процес радикального переосмислення свого я" на знак протесту проти патріархальної культури", що збагатило український літературний модерн феміністською перспективою.

З юних літ постійно подорожуючи до Європи та великих міст царської Росії задля лікування, формувала особистий та письменницький світогляд. Косач відвідала майже всі найкращі європейські театри, слухала найславетніших музикантів, була в курсі світових музично-театральних новин. Ці вимушені потребою подорожі до Німеччини, Австро-Угорщини, Італії, Єгипту, кількаразові перебування на Полтавщині, Одещині, у Криму, на Кавказі збагачували та наснажували її душу і тіло.

З 20 лютого по 1 березня 1900 року мешкала в Тарту за адресою Каштанова вул., 65 ( ест. Kastani tänav). 2001 року Україна встановила на цьому будинкові гранітний пам'ятний знак з портретом поетеси та написами естонською і українською.

Цікаві бувальщини

***

Колись багата волинська поміщиця, графиня Колонно-Чосновська спитала:

- Чому ж це ви, Ларисо Петрівно, вживаєте майже завжди мужицьку мову?

- А чому ви, графине, - усміхнувшись, відповіла Леся Українка, - вживаєте мужицький хліб та все інше, придбане мужицьким трудом?

***

Після літературного диспуту якийсь панок-віршомаз почав доводити, що лише та поезія вічна, яка "витає над нами і не забруднює своєї одежі в болоті життя".

Леся зміряла новоспеченого захисника "мистецтва для мистецтва" з ніг до голови й тихо сказала:

- А ви, пане, замовте ходулі та витайте собі на здоров'ячко над "болотом". Може, і не замочите своє вбраннячко.

Лариса Косач постійно листувалася, серед адресатів, окрім родини Косачів-Драгоманових, найвизначніші діячі доби: Михайло Павлик, Осип Маковей, Іван Франко, Михайло Кривинюк, Ольга Кобилянська, Михайло Коцюбинський, Михайло Старицький, Агатангел Кримський, Михайло Грушевський, Сергій Єфремов, Гнат Хоткевич, Іван Труш, Борис Грінченко.

Останні роки та діяльність

У січні 1907 року Лесю Українку та її сестру Ольгу без жодної формальної причини арештували. Так вона потрапила до тієї самої камери, де сидів Борис Грінченко. Протримавши ніч, обох сестер відпустили.

На початку березня 1907 року Леся Українка переїхала з Колодяжного до Києва. А в кінці березня разом із Климентом Квіткою здійснила поїздку до Криму, зокрема, побувала у Севастополі, Алупці та Ялті.

Попри те, що Олена Пчілка була категорично проти стосунків дочки "з якимось жебраком", як презирливо називала Климента Квітку, 7 серпня 1907 р. вони офіційно оформили шлюб у церкві Вознесіння Господнього на Деміївці й оселилися на вулиці Велика Підвальна, 32, кв. 11 у Києві. 21 серпня разом вирушили до Криму, де Квітка одержав посаду в суді. Подружжя живе спочатку в Ялті (жовтень 1907 - кінець 1908), а 6 (19) грудня 1908 подружжя Квіток від'їздить з Ялти до Батумі, і на початку 1909 оселяється у Грузії (1909-1913), часто переїздить через службові призначення чоловіка: Телаві, Кутаїсі та ін.

З 29 листопада 1909 по 13 травня 1910, з 6 лютого по 25 квітня 1911 та з 17 листопада 1912 по 1 травня 1913 (за н.ст.) Леся Українка перебувала на лікуванні у Єгипті ( Хельван)

У цей час Лариса Косач багато працює на літературній ниві. 5 травня 1907 написала драматичну поему "Айша та Мохаммед", 18 травня остаточно завершила поему "Кассандра", роботу над якою розпочала ще 1903. 12 травня надіслала до альманаху "З неволі" ( Вологда) драматичну поему "На руїнах", видання для допомоги політичним засланцям. У вересні пише поезію "За горою блискавиці", продовжує роботу над творами "У пущі", "Руфін і Прісцілла".

З чоловіком працювала над зібранням фольклору: зокрема, на кошти подружжя організовано етнографічну експедицію Філарета Колесси, в ході якої зроблено одні з перших аудіозаписів кобзарів. У цей самий час інтенсивно опрацьовує власні драми.

На початку липня 1913 року здоров'я Косач різко погіршилося через хворобу, пов'язану з нирками[яка?]. 4 липня на звістку про важкий стан Лариси до Грузії терміново приїжджають мати та Ізидора. Вони наполягають на переїзді з "малярійного" Кутаїсі до гірського Сурамі. Матері письменниця диктувала проєкти так і ненаписаної драми "На берегах Александрії". Символічне значення її творчості можна прочитати в молитві дітей до Геліоса над манускриптами.

Виснажена хворобою, Лариса Косач-Квітка померла 19 липня (1 серпня) 1913 року в Сурамі у 42-річному віці. Похована на Байковому кладовищі в Києві (надгробний пам'ятник - бронза, граніт; скульпторка Галина Петрашевич; встановлений 1939 року). Стосовно похорону Лесі Українки, Дмитро Дорошенко згадував, що "За добу до похорону стало відомо, що згідно з бажанням небіжчиці проводи труни відбудуться без участи духовенства. І справді, поперед жалібної процесії несено тільки чорний хрест. Але за труною йшло троє священиків: о. Павло Погоріло, о. Марко Грушевський і ще хтось третій". З іншого боку, дослідники вказують, що жодних розпоряджень щодо власного похорону Лариса Косач не робила. Могила Лесі Українки є національною пам'яткою.

Міфи про Лесю Українку

Є міфи про лесбійство Лесі Українки. Ось як пише Оксана Забужко у своїй книзі "Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій": "Приятельські листи американок, француженок і німкень XIX ст. для сьогоднішнього непідготовленого вуха таки справді можуть звучати мало не як шквал розпаношених лесбійських освідчень: „Як я тебе люблю... ти радість мого життя... моє серденько, як я тужу до тебе, як мрію про той час, коли ми знову побачимося" і т. д., - тоді як насправді це був цілком звичний, ба навіть ритуалізований тодішньою культурою спосіб жіночого словесного вияву прихильности й симпатії незалежно від об'єкта. Зрозуміло, що „епістолярний роман" панни Лесі й панни Ольги (стилістично, звісно, непорівнянно винахідливіший - у кожному разі, з Лесиної сторони, що єдина нам і відома) має бути відчитаний насамперед у цьому, питомому для нього контексті.".

Творча діяльність

Псевдонім "Леся Українка" був фамільним: Лесею Ларису звали Косачі, "Українцем" називався в еміграції Михайло Драгоманов.

Віршувати Лариса Косач почала в 9 років: поезію "Надія" написала під впливом звістки про долю тітки Олени Антонівни Косач (в шлюбі Тесленко-Приходько), засланої за участь у революційному русі. 1884 року у львівському журналі "Зоря" вперше надруковано вірші "Конвалія" та "Сафо" і зафіксовано ім'я - Леся Українка; у наступних перевиданнях до вірша "Сафо" Леся додала посвяту братóвій: "Любій Шурі Судовщиковій на спомин". 1885 року у Львові вийшла збірка її перекладів з Миколи Гоголя (виготовлена спільно з Михайлом).

Після того Леся Українка працювала ціле десятиліття і створила понад сотню поезій, з яких половина за її життя не була надрукована.

А вже поезію "Contra spem spero!" ( 1890) характеризує античне розуміння доблесті (arete), блискуче володіння міфологічними ілюзіями, автокреація жінки-воїтельки. Саме цей аспект творчості на довгі роки визначав тонус наукового "лесезнавства". Такі основні мотиви поезій "До товаришів", "Товаришці на спомин", "Грішниця", "Slavus - Sclavus", "Fiat nox", "Епілог" і багато інших. Мотив волі набирає в ній досить розмаїтих барв: від нескорення традиційному розумінню імперії до індивідуального вибору modus vivendi, що означає відкриття істини та служіння їй. Зрада на будь-якій площині ототожнюється з трагедією, з вчинком Медеї. Лірика жаги та прихованого тріумфу, пов'язаного з неможливістю зреалізувати свою любов, експонує схему лицарської любові. Лірична героїня - лицарка, що співає своїй дамі серця. Еротизм таких віршів як "Хотіла б я тебе як плющ обняти", "Твої листи завжди пахнуть зів'ялими трояндами" - це містичні дифірамби на честь божественної коханки.

Елемент епосу, властивий багатьом ліричним поезіям Українки, знайшов пізніше втілення в баладах, легендах, поемах, писаних на сюжети світової культури, проєктованих на актуальні проблеми вільної людини у світі зневолених ("Самсон", "Роберт Брюс, король шотландський", "Віла-посестра", "Одно слово" й ін.) й роль поета в цій боротьбі ( "Давня казка", "Саул", "Орфеєве чудо").

Драматургія

Далі Лариса Косач, широко використовуючи теми й образи світової літератури, розвинула новий жанр - драматичну поему. Серед створених нею драматичних поем:

"Одержима" (1901) - канва біблійної історії Міріам і Месії трансформується в мотив еросу і танатосу, які, втілюючи саме життя, становлять антитезу до постави Міріам.

Особливе місце посідають драми-поеми на теми вавилонського полону в аналогії до полону України в Російській Імперії ("На руїнах" (1904), "Вавилонський полон", "В дому роботи - в країні неволі"). Їх символізм зміст розкрито у вірші "І ти колись боролась, мов Ізраїль, Україно моя": "Чи довго ще, о Господи,// Чи довго, ми будемо блукати і шукати рідного краю на своїй землі?". Образ неволі як душі, раба власних стереотипів. Раб-єгиптянин і раб-єврей із "В дому роботи - в країні неволі" - це люди, які забули власне коріння. Духовна сліпота стає лейтмотивом творчості Лесі Українки.

"Кассандра" (1907) - розвинуто метафору людської правди і трагічної істини, яку представляє головна героїня.

"В катакомбах" (1905) - жорстко критикуються угодництво й пасивність поміркованої громади. Свобода творця - це не служба народові та його утилітарним цілям. Кара за цей вчинок - неможливість творити далі. Мотив вищого покликання митця, який яскраво проявляється вже в циклі поезій "Сім струн" у вірші "Fa" (Фантазіє, ти сила чарівна), тут набувають особливого загострення.

"Руфін і Прісцілла" (1910) - світлий образ християнки протиставлено грубій силі імператорського Риму.

"Бояриня" (1910) - у новому ракурсі представляє тему волі, поєднуючи феміністичну та національну жагу до свободи і наслідки тоталітаризму.

Драма-феєрія "Лісова пісня" (1911) - вершина творчості Лесі Українки. Конфлікт між високим ідеалом і прозаїчною дріб'язковою буденщиною. Головна героїня Мавка - не тільки поетичний образ казкової істоти, а й філософське узагальнення всього прекрасного, вічно живого. Циклічність натури протиставляється людському життю. І натура перемагає, байдужа до трагедій.

"Оргія" (1913) - античний фон експлікує провідні питання філософії. Контраст між діонісійським і аполлонівським началами підкреслює постать співця Антея. Розуміючи, чим є мистецтво і його роль в історії, він обирає смерть, яка переносить його в безсмертя.

Окреме місце в літературній спадщині Лесі Українки має мистецька проза. Перші оповідання з сільського життя ( "Така її доля", "Святий вечір!", "Весняні співи") змістом і мовою пов'язані з народними піснями. У жанрі казки написані "Три перлини", "Чотири казки зеленого шуму", "Лелія", "Біда навчить", "Метелик". Гострим драматизмом відзначаються повісті "Жаль" і "Приязнь". Залишилася не закінченою передсмертна повість Українки "Екбаль Ганем", призначена змалювати психологію арабської жінки.

Літературна критика та публіцистика

Активна літературно-критична праця Лесі Українки обмежена коротким періодом (1899-1907 роки). У її доробку - лише кілька літературно-критичних статей та доповідей, але їх вирізняє ґрунтовність та високий рівень опрацювання. Більшість із статей написані російською мовою, оскільки це були доповіді в Київському літературно-артистичному товаристві, які потім друкувалися у російському часописі, або ж були замовлені редакцією російського журналу "Жизнь ".

За життя письменниці опубліковано лише 4 статті у журналі "Жизнь" (" Два направления в новейшей итальянской литературе [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]", " Малорусские писатели на Буковине [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]", " Новые перспективы и старые тени [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]", " Заметки о новейшей польской литературе [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]") та одна - у журналі "Нова громада" (" Утопія в белетристиці" [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]). Статті " „Михаэль Крамер". Последняя драма Гергарта Гауптмана [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.]" та " Новейшая общественная драма [Архівовано 28 листопада 2021 у Wayback Machine.] " не були надруковані, ще кілька статей залишилися незакінченими.

Особистий та творчий шлях Лариси Косач аналізують переважно дослідниці: роботи Л.Кулінської, Наталі Кузякіної, Віри Агеєвої, Тамари Гундорової, Ніли Зборовської, Тетяни Мейзерської, Наталі Малютіної, Любові Ісаєнко засвідчують феміністичний дискурс лесезнавства. Ґрунтовні монографії випустили Олександра Вісич, Леся Демська-Будзуляк, Лариса Мірошниченко, Оксана Забужко.

Основні мотиви та теми

За Ларисою Мірошниченко, "у пошуках точності зображуваного Леся Українка в тексті (а через нього і в автоілюстраціях) найближче стояла до художника історичного жанру, що прагне максимально правдиво зображувати людей, події, сюжети, яких не бачив і навіть не міг бачити".

Моральний конфлікт самореалізації індивідуальної свободи вирішується несприйняттям Українкою християнства як власної релігії: "Леся Українка не применшила етичні ідеали християнської релігії (добра, милосердя, любові, надії, віри, правди), однак неприйнятним для неї залишалися форми трактування певних християнських положень". У драматургії Лесі Українки відбувається постійна еволюція індивідуальних свобод людини до свободи етичної, коли прагненням серця не суперечать прагненням духу. Причому в її філософській концепції етична свобода вивищується над свободою фізичною та естетичною. Тому у драматичних поемах розкриваються істинні природа й характер людини з індивідуальною шкалою цінностей, в якій головне - не задоволення власних потреб чи пристрастей, а вищий моральний закон, не нав'язаний, а обраний добровільно. Герой(-їня) Українки перебуває між двома моральними полюсами - "моральної самотності" та "моральної казарми", у її драмах діють герої межових ситуацій, створених письменницею для якнайглибшого висвітлення проблем індивідуальної етики. Леся Демська-Будзудяк поділяє героїв драм Лесі Українки на два типи: жіночий ( Кассандра) - пристрасний, вольовий, сексуально активний, та чоловічий ( Фауст) - розгублений, невпевнений, схильний до сумніву та морального і духовного безсилля. Пояснюється це тим, що дійсність, у яку потрапляли героїні, часто виявлялася доволі незатишною, а то й ворожою.

Олександра Вісич виявила, що рухомі конструкції (незавершені твори) у Косач домінували над завершеністю. Драму "Осіння казка" дослідниця характеризує так: "Прочитання цього твору часом нагадує полювання за міражами та наштовхує на розуміння невичерпного потенціалу мозаїки дій та образів драми, змістові лакуни якої доречно трактувати як гру, майстерне жонглювання формою". Специфіка побудови драми-поеми "На полі крові", на думку Вісич, дозволяє стверджувати, що цей твір є зразком відкритої драми, оскільки вона "фактично позбавлена жорстких композиційних меж "початок-кінець". Леся Українка належала до авторів, які "проявляють непередбачуваність розвитку первинної моделі твору, нерідко вона відступала від чисто раціоналістичної заданості".

Сучасний літературний аналіз

Гендерна дослідниця Віра Агеєва в дослідженнях "Поетеса зламу століть: Творчість Лесі Українки в постмодерній інтерпретації" (1991, 2001) інтерпретує творчість Л. Українки за допомогою постмодерністської теорії тексту, зокрема, концепції феміністичної критики. Постать української письменниці розглянуто у контексті інтелектуальних і духовних пошуків її складної доби, зламу віків, в часи зародження численних тенденцій художнього розвитку, що є визначальними для мистецтва всього XX ст. Проаналізовано проблему комунікативного розриву в "Кассандрі", охарактеризовано неоромантичне двосвіття "Лісової пісні". У роботі "Поетичний візіонеризм Лесі Українки" (2007) проаналізовано "комплекс Кассандри": містичний, віщунський досвід, долучення до трансцендентних вимірів, нелінійний час.

Літературознавиця Лариса Мірошниченко ( "Леся Українка. Життя і тексти", 2011) досліджує автографи, рукописи, тлумачить іншомовні вирази, за радянщини перекладені поверхово і невірно. Прослідковує вплив картин Ермітажу у Петербурзі та фотознімка Поля Верлена на майбутніх персонажів Лесі Українки.

Леся Демська-Будзуляк у монографії "Драма свободи в модернізмі. Пророчі голоси драматургії Лесі Українки" (2009) розглядає місце Лесі Українки у модерністському дискурсі, досліджує моральну філософію Лариси Косач та етичні конфлікти її героїнь і героїв.

Робота Олександри Вісич "Естетика нон-фініто у творчості Лесі Українки" (2014): нон-фініто ("незавершеність", "відкритість") створена індивідуальна парадигма написання твору у Лесі Українки (задум, накопичування матеріалу, "забування", інтенсивне писання, "вилежування", "викінчування", редагування). Через аналіз рукописів у світлі генетичної критики відтворено хронологію семи незакінчених драм мисткині.

Найповнішою з сучасних є фундаментальна історико-культурна праця Оксани Забужко "Notre Dame d'Ukraine. Українка в конфлікті міфологій" (2007), де досліджуються та розвінчуються усталені міфи про Українку. Забужко деконструює міф про Велику Хвору, гностично-лицарський міф поетеси та прослідковує непоправну втрату шляхетсько-лицарської культури, яку так ревно намагалася зберегти Лариса Косач. Дослідниця вказує, що літературознавство звикло "десексуалізувати видатну жінку („одинокого мужчину") шляхом інфантилізації", і наголошує на її фемінізмі, який "різниться від провінційного галицького "емансипаторства" її сучасниць шляхетською "генеалогією".

Зв'язок із неоязичництвом

Леся Українка і неоязичницький світогляд розглядаються у контекстах художнього, наукового та релігійного поглядів, що можуть як конфліктувати між собою, так і вступати у діалог, породжуючи спільні сенси. Підставою для цих естетичних та етичних пошуків є три напрямки інтелектуальної спадщини письменниці: художні твори, розвідки з фольклористики і теоретичні праці на тему історії. На тлі цього, в окремих випадках, Лесю Українку тлумачать як постать, що стоїть у витоків українського рідновір'я.

Список творів та видань

Твори Лесі Українки видавалися багаторазово. Науково об'єктивнішими є видання "Книгоспілки" (у 7 тт. 1923 - 25 і в 12 тт. 1927 - 30) з фаховими передмовами М. Зерова, Б. Якубського, М. Драй-Хмари, П. Руліна, Є. Ненадкевича, О. Білецького й інших. Усі пізніші видання мають умисні цензурні пропуски: у 5 тт. (1951 - 56), у 10 тт. (1963 - 65) і в 12 тт. (1975 - 79). Цінне багатим біографічним і епістолярним матеріалом є видання Ольги Косач-Кривинюк "Леся Українка. Хронологія життя і творчості" ( Нью-Йорк, 1970).

2021 року видано повне нецензуроване академічне зібрання творів Лесі Українки в 14-ти томах, до якого увійшли усі знайдені на той час тексти письменниці: драматичні, поетичні та ліро-епічні твори, художня проза, літературно-критичні та публіцистичні статті, переклади (поезія, проза, драма, публіцистика та інше), записи народної творчості (пісні, записані з голосу Лесі Українки), "Стародавня історія східніх народів" (текст підручника, написаного письменницею для молодшої сестри), листи, конспекти, виписки з книг, нотатки та інше. Зокрема й було відновлено фрагменти та матеріали, вилучені цензурою у попередніх виданнях. Загальний обсяг видання склав 9 448 сторінок.

Видання мовами світу

Твори Лесі Українки перекладено багатьма мовами світу, зокрема й англійською, бенгальською, грузинською, італійською, кримськотатарською, німецькою, польською, російською, французькою, угорською мовами.

Важливою для світового ознайомлення з творчою спадщиною Лесі Українки стала книжка Lesya Ukrainka in translations, видана у Філадельфії в 1988-му році. Видання містить переклади сімома мовами, зокрема переклад драми "У пущі" англійською (пер. Роксолани Стойко-Лозинської), драми "Блакитна троянда" німецькою (пер. Еберхард Райснер), драми "Камінний господар" іспанською (пер. Петра Клюка), уривки драм "Касандра" та "Лісова пісня" португальською (пер. Віри Вовк).

Адаптації та творчість за мотивами

Кіноекранізації творів Лесі Українки

Серед найвідоміших екранізацій:

Театральні вистави за творами Лесі Українки

1899 - "Блакитна троянда" (реж. Марко Кропивницький, трупа Марка Кропивницького)

1923 - "У пущі" (реж. О. Корольчук, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

1925 - "Камінний господар" (реж. Гнат Юра, Київський театр ім. Івана Франка)

1943 - "На полі крові" (реж. Володимир Блавацький, Львівський Оперний Театр (ЛОТ))

1943 - "Йоганна, жінка Хусова" (Львівський Оперний Театр (ЛОТ))

1943 - "Одержима" (реж. Володимир Шашаровський, львівський Літературно-мистецький клуб

1946 - балет Михайла Скорульського "Лісова пісня" (Київський театрі опери та балету УРСР імені Тараса Шевченка). З 1958 року балет виконується у постановці балетмейстера Вахтанга Вронського, Марії Загайкевич

1938 - "Лісова пісня" (реж. І. Богаченко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

1946 - "У пущі" (режисер - Гнат Юра, Київський театр ім. Івана Франка)

1952 - "Лісова пісня" (реж. В. Івченко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

1970 - "Кассандра" (реж. Сергій Сміян, Київський театр ім. Івана Франка)

1984 - "Лісова пісня" (реж. Київського театру юного глядача)

1988 - "Камінний господар" (реж. Сергій Данченко, Київський театр ім. Івана Франка)

1991 - "Бояриня" Харківський академічний український драматичний театр імені Тараса Шевченка

1995 - "Апокрифи" за драматичною поемою "На полі крові" і драматичним етюдом "Йоганна, жінка Хусова" (реж. Володимир Кучинський, Львівський академічний театр імені Леся Курбаса)

2001 - моновистава "На полі крові" (реж. Ірина Волицька, творча майстерня "Театр у кошику")

"Адвокат Мартіан" (реж. Степан Пасічник, Харківський театр "Post Scriptum")

2006 - поетична вистава "Монологи. Вечір Слова" за поезіями Лесі Українки (реж. Степан Пасічник, Харківський театр "Post Scriptum")

Вистава-триптих "Апокриф" із творів "Прокляття Рахілі", "Що дасть нам силу?" і "На полі крові" (реж. Руслана Порицька, Луцький театр "ГаРмИдЕр")

2009 - "Бояриня" (реж. Григорій Шумейко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

2009 - "На полі крові" (Луцький театр "ГаРмИдЕр"]])

2009 - "На полі крові" (реж. Юрій Розстальний, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка) - прем'єра на сцені у фойє, з 2011 року - на Камерній сцені ім. Сергія Данченка

2010 - "Лісова пісня" (реж. Людмила Колосович, Львівський театр Лесі)

2017 - пластична вистава "Любов)" (реж. Артем Вусик, Львівський театр Лесі

2019 - "Verba" за драмою-феєрією "Лісова пісня" (реж. Сергій Маслобойщиков, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка)

2020 - "Камінний господар" (реж. Іван Уривський, Київський академічний драматичний театр на Подолі)

2020 - "На полі крові" (реж. Павло Кільницький, Івано-Франківський академічний обласний театр ляльок імені Марійки Підгірянки)

2020 - "Саронська квітка, або інша сторона гріха" за творами "На полі крові" і "Йоганна, жінка Хусова" (реж. Денис Федєшов, Чернігівський обласний академічний український музично-драматичний театр імені Тараса Шевченка)

2021 - "LE" Re: post-опера на музику Сергія Вілка, Андрія Мархеля, Яни Шлябанської (реж. Влад Троїцький, NOVA OPERA, м. Київ)

2021 - "Грішниця" (реж. Тетяна Авраменко, Київський академічний театр українського фольклору "Берегиня")

2021 - "Зі співом на устах" літературно-музична композиція Л. Оспадової за уривками з п'єс "Кассандра", "Лісова пісня", "Камінний господар" та віршами (реж. Костянтин Гросман, Миколаївський академічний художній російський драматичний театр)

2021 - "Кассандра" (реж. Давид Петросян, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка, м. Київ)

2021 - "Леся Українка. Жіноча доля" літературно-театралізоване дійство (реж. Наталія Тимощук, Полтавський академічний обласний театр ляльок)

2021 - "На полі крові" (реж. Євген Скрипник, Кіровоградський академічний український музично-драматичний театр імені М. Л. Кропивницького)

2021 - "Розмова" (реж. Ірина Волицька, Творча майстерня "Театр у кошику", м. Львів)

2021 - "Оргія" опера Олександра Костіна (реж. Тетяна Воронова, Оперна студія Національної музичної академії України ім. Петра Чайковського)

2021 - "ЛесЯ Українка" Павла Гончарова за мотивами творів "Одержима", "Камінний господар", "Кассандра", "Бояриня" (реж. Павло Гончаров, Черкаський академічний обласний український музично-драматичний театр імені Т. Г. Шевченка)

2021 - "Лісова пісня. Реінкарнація" (реж. Дмитро Карачун, Молодіжний театр "Silentium", м. Калуш)

2021 - "Лісова пісня" (реж. Ольга Турутя-Прасолова, Харківський державний академічний російський драматичний театр імені О. С. Пушкіна, мала сцена)

2021 - "На полі крові" (реж. Тетяна Лещова, Запорізький академічний обласний український музично-драматичний театр імені Володимира Магара)

2021- "Кассандра" - (реж. Ігор Білиць, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької)

Радіовистави за творами Лесі Українки

Аудіокниги за творами Лесі Українки

Пісні на слова Лесі Українки

Поетичні тексти Лесі Українки використовують у творчості українські гурти та сольні виконав(и)ці:

Королівські Зайці (пісні "В себе на вежі", "Русалка", "Аби я", "Голубка", "Дні без сонця");

Mavka (пісні "Semmering", "Zori");

Тельнюк: Сестри (пісні "На мотив з Міцкевича", "Літо краснеє минуло...", "Досадонька (Ой, здається - не журюся...)", "Contra spem spero!");

Тарас Компаніченко (пісня "Трагедія");

KRUTЬ (пісня "Леся", вірш "Contra spem spero!");

Театр Лесі Українки у Львові: пісня "Тихо" (вірш "Якщо прийде журба..."). Прем'єра кліпу відбулась у 2019 році до 148 річниці від дня народження патронеси театру.

Відеогра за мотивами "Лісової пісні"

Американська компанія Colabee розпочала 2016 року розробку пригодницької відеогри за мотивами твору "Лісова пісня" ("The Forest Song"). Цей проєкт новоствореної команди розробників, що базуються в Сієтлі та Києві, однак, був скасований.

З 1951 року могила поетеси і громадської діячки Лесі Українки має статус пам'ятки історії національного значення. Деякий час за всіма чотирма могилами родичів доглядала племінниця поетеси Євгенія Мільська.

Пам'ятна дошка на вул. Лесі Українки в Харкові

21 жовтня 2010 року ВРУ постановила у лютому 2011 року урочисто відзначити на державному рівні 140-річчя з дня народження Лесі Українки

Пам'ятники і пам'ятні дошки

Видатній мисткині та діячці встановлено більше 90 пам'ятників і пам'ятних дощок в Україні та світі. Лише в Луцьку їх 4: 1966, 1977, 1986 та 2004.

За кордоном:

Пам'ятні дошки:

Життя та творчість Лесі Українки вивчає Науково-дослідний інститут Лесі Українки.

Найменування в честь

У Мельбурні ( Австралія) є Українська Школа ім. Лесі Українки в Нобл Парку.

На честь письменниці названо астероїд 2616 Леся (2616 Lesya), відкритий 28 серпня 1970 року в головному поясі астероїдів, що розташований між орбітами Марса та Юпітера і складається приблизно з 580 000 астероїдів.

У Луцьку біля в'їзної вежі замку Любарта є дерево, яке іменують Лесиним ясеном. Воно одне з найстаріших дерев міста. Вважається, що саме під ним мала Леся написала свій перший вірш.

2020 року іменем Лесі Українки названо площу в Мадриді.

На грошах та поштових марках

З 2007 року на аверсі купюри НБУ в 200 гривень процитовано вірш 1890 року: "За правду, браття, єднаймось щиро, Єдиний маєм правий шлях...".

Премія імені Лесі Українки

Постановою Центрального Комітету КП України і Ради Міністрів УРСР від 17 липня 1970 р. № 372 "Про відзначення 100-річчя з дня народження Лесі Українки" було засновано літературну премію імені Лесі Українки за найкращий твір для дітей. Премію присуджували щорічно починаючи з 1972 року "за глибокоідейні та високохудожні твори для дітей, які сприяють комуністичному вихованню підростаючого покоління і здобули широке громадське визнання".

2004 року встановлено "Премію Кабінету Міністрів України імені Лесі Українки за літературно-мистецькі твори для дітей та юнацтва", яку "присуджують щороку за твори, які сприяють вихованню молодого покоління в дусі національної гідності, духовної єдності українського суспільства та здобули широке громадське визнання".

Фільми та телепередачі

Мисткині присвячено художні, документальні стрічки та телепередачі:

150 років з дня народження

Урядову постанову про відзначення 150-річчя з дня народження Лесі Українки 25 лютого 2021 року за номером № 2286-VIII було оприлюднено 8 лютого 2018 року.

До ювілею агенція "Postmen" разом із Міністерством культури та інформаційної політики та Державне агентство України з питань мистецтв та мистецької освіти створили мистецький проєкт "Леся Українка: 150 імен" та айдентику, що стала основою проєкту, метою якого є нестереотипне розкриття постаті поетки та привернення уваги молоді до її творчості. Проєкт експонувався на трьох поверхах Українського дому в Києві протягом 25 лютого - 8 березня 2021, на запрошення агенції над наповненням експозиційного простору працював мистецтвознавець Павло Гудімов. На першому поверсі Українського дому для відвідувачів було запущено робота-бібліотекаря НП Лукаша, створеного разом з Новою Поштою, котрий підбирав книгу відповідно до запитів відвідувачів. Крім мистецького проєкту айдентика була інтегрована в десятки подій і лімітовані серії продукції від українських виробників.

14-ти томне зібрання творів Лесі Українки (видання 2021 року)

До ювілею пройшли також виставки сценографії, конкурс на кращу декламацію, виставка ілюстрацій, концерти та масові вшанування пам'яті. Найбільше заходів - в Житомирській, Волинській областях та Києві. Крім того, ініціативи реалізовані в Лондоні, США та Будапешті. У приміщенні Львівського академічного драматичного театру ім. Лесі Українки відбулася виставка "Диво-Леся", де Лариса Косач зображена у незвичних образах - Гарлі Квінн, Фріда Кало та Диво-жінка - разом художниця Леся Мазанік представила 13 картин письменниці.

Український інститут книги підготував до друку та видав повне академічне зібрання творів Лесі Українки у 14 томах. Адміністрування роботи з підготування текстів: Волинський національний університет імені Лесі Українки: ректор Анатолій Цьось, проректор Юрій Громик. Творчий колектив з підготування текстів Віра Агеєва, Юрій Громик, Оксана Забужко, Ірина Констанкевич, Марія Моклиця, Сергій Романов. Електронну версію зібрання викладено у вільний доступ у мережу.

Київські театри принагідно підготували прем'єри та існуючі репертуарні вистави, якими вшанували Лесю Українку як драматургиню. Національний академічний театр імені Лесі Українки підготував виставку театральних костюмів з вистав за п'єсами Лесі Українки у музеї Тараса Шевченка (роботи художників від Анатолія Петрицького до Марії Левитської), зіграли ювілейну, 150-у виставу "В полоні пристрастей", провели імпрезу за участю актрис-зірок - "Три кохання" за творами поетки, створену молодими акторами театру. Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка через пів століття після попередньої постановки втілив нову версію за мотивами п'єси "Кассандра" про провидицю, що могла зупинити війну у постановці Давида Петросяна.

Режисер Влад Троїцький разом із формацією NOVA OPERA у просторі Українського дому створив Re: post-оперу "LE", яка "трансформує образ Лесі Українки, муміфікований радянською освітою та пропагандою, показує її живою людиною, борцем, просвітницею, яка закладала основи української державності, вписавши українську культуру у світовий контекст" (музика: Сергій Вілка, Андрій Мерхель, Яна Шлябанська). Пряма трансляція відбулася на суспільному телеканалі "UA: Культура".

Серед інших прем'єр до народження Лесі 25 лютого вийшли прем'єри "Грішниця" у постановці Тетяни Авраменко ( Київський академічний театр українського фольклору "Берегиня"), "Лісова пісня" Ігоря Бориса ( Харківський академічний український драматичний театр імені Тараса Шевченка), "На полі крові" Євгена Скрипника ( Кіровоградський академічний український музично-драматичний театр імені М. Л. Кропивницького), "На полі крові" Івана Даніліна ( Рівненський обласний академічний український музично-драматичний театр), "Розмова" Ірини Волицької (Львівська творча майстерня "Театр у кошику"). Миколаївський академічний художній російський драматичний театр зіграв літературно-музичну композицію "Зі співом на устах" за уривками з п'єс "Кассандра", "Лісова пісня", "Камінний господар" та віршами Лесі Українки (реж. Костянтин Гросман), у Полтавському академічному обласному театрі ляльок - літературно-театралізоване дійство "Леся Українка. Жіноча доля" (реж. Наталія Тимощук).

Театральні прем'єри тривали й надалі: 26 лютого опера "Оргія" на музику Олександра Костіна (реж. Тетяна Воронова, Оперна студія Національної музичної академії України ім. Петра Чайковського); 24 березня вистава-притча "ЛесЯ Українка" за мотивами творів "Одержима", "Камінний господар", "Кассандра", "Бояриня" (реж. Павло Гончаров, Черкаський академічний обласний український музично-драматичний театр імені Т. Г. Шевченка).

24 лютого 2021 року у Посольстві України в Індії відбулася презентація короткого фільму "Мавка" ( гінді वनपरी) за мотивами твору "Лісова пісня", що став першою екранізацією твору Лесі Українки мовою гінді. Фільм було знято представниками української громади Індії на основі перекладу "Лісової пісні" на мову гінді, який у 2016 році здійснив директор Центру мови гінді й індійської літератури Інституту філології КНУ ім. Т. Шевченка Юрій Ботвінкін.

1. Лях М. Між Драгомановим і Марксом. Політичне життя Лесі Українки [Архівовано 2 березня 2021 у Wayback Machine.] // Спільне, 2 березня 2021

2. Лавріненко Ю. Українська соціял-демократія (група УСД) і її лідер Леся Українка [Архівовано 9 жовтня 2014 у Wayback Machine.]

3. "Korp! Amicitia konvent" [Архівовано 4 лютого 2012 у Wayback Machine.] (переглянуто 2.12.2012)

4. Lesja Ukrainka mälestustahvel [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.], tartu.ee

5. Черкаська, Ганна (19 вересня 2016). Климентій Квітка. UAHistory (укр.). Архів оригіналу за 25 травня 2021.

6. ↑ Леся Українка. Хронологія життя і творчості

7. Сімчук, Олександр. Леся Українка і вередливі кобзарі. Як починався український звукозапис. Архів оригіналу за 10 жовтня 2019.

8. Київ: Енциклопедичний довідник / за редакцією А. В. Кудрицького. - К. : Головна редакція Української радянської енциклопедії, 1981. - 736 с., іл.

9. Дорошенко Д. Мої спомини про давнє минуле (1901-1914 роки). - Винипеґ: Накладом Вид. Спілки Тризуб, 1949. - С. 152.

10. Про похорон Лесі Українки | Волинська єпархія Київського Патріархату - Газета "Волинські єпархіальні відомості". arkhiv.pravoslaviavolyni.org.ua.

11. Останні три місяці у житті Лесі Українки - Локальна історія. localhistory.org.ua (укр.).

12. ↑ Подлісецька О. О. Методологія досліджень творчості Лесі Українки [Архівовано 31 січня 2021 у Wayback Machine.]. Вісник ОНУ. 2014, т. 20, вип. 1, ст. 57-61.

13. Леся Українка. Повне академічне зібрання творів: у 14 томах. Том 7. Літературно-критичні та публіцистичні статті / ред. В. Агеєва; передм. М. Моклиця; упоряд., комент. М. Моклиця, Н. Колошук, Т. Левчук. - Луцьк : Волинський національний університет імені Лесі Українки, 2021. - С. 19-41. - ISBN 978-966-600-722-6.

14. Леся Українка. Твори: [в 12 т.] / Леся Українка. - Київ : Книгоспілка, 1930. - Т. 12. - С. 7-41.

15. Lesya Ukrainka in translations English, German, Spanish, French, Croatian, Portuguese, Italian [Архівовано 14 травня 2022 у Wayback Machine.] / Ed. by N. Pasuniak. - Philadelphia, The commemorative committee to honor Lesia Ukrainka, 1988. - 320 p.

16. Олег ВЕРГЕЛІС (28 листопада 2020). Онлайн-революція почалась з Подолу. Леся Українка і Юля Тимошенко на уламках Культури Культурний фронт (ua) . "Главком". Архів оригіналу за 20 травня 2021.

17. Галина КАНАРСЬКА (4 лютого 2021). Любов предвічна невмируща (ua) . Г-та "Збруч". Архів оригіналу за 30 квітня 2021.

18. "Про відзначення 100-річчя з дня народження Лесі Українки"[недоступне посилання з квітня 2019] - постанова Центрального Комітету КП України і Ради Міністрів УРСР від 17 липня 1970 р. N 372

19. Георгій Лук'янчук (5 березня 2021). У Києві вшанували Лесю Українку (PDF). Свобода. Ukrainian National Association. Архів оригіналу (PDF) за 25 квітня 2021.

20. В Посольстві України в Республіці Індія відбувся захід з нагоди відзначення 150-ї річниці з Дня народження Лесі Українки (ua) . Посольство України в Республіці Індія. 24 лютого 2021.

Леся Українка. Публікації. Статті. Дослідження, т. І - III. - 1954 . - 60 с.

Леся Українка. Публікації. Статті. Дослідження. - К., 1973.

Київ. Енциклопедія. / В. Г. Абліцов. - К.: Видавництво "Фенікс". 2016. - 288 с.

Біографістика

Літературна критика

Аврахов Г. Художня майстерність Лесі Українки. - К., 1964.

Бабишкін О., Курашова В. Леся Українка. Життя і творчість. - К., 1955.

Бабишкін О. Драматургія Лесі Українки. - К., 1963.

Вишневська Н. Лірика Лесі Українки. Текстологічне дослідження. - К., 1976.

Денисюк І., Міщенко Л. Дивоцвіт. Джерела і поетика "Лісової пісні" Лесі Українки. - Л., 1963.

Дзюба І. Та, що пильнувала ватри (До 50-ої річниці з дня смерти Лесі Українки) [стаття написана 1963 року] // В кн. Л. Українка. "Бояриня". - Торонто, 1971, стор. 110-129. // Українські вісті. 1971. № 25. С. 2-3; 1971. № 27. С. 2-3. ref

Драй-Хмара М. Леся Українка. Життя і творчість. - К., 1926.

Журавська І. Леся Українка та зарубіжні літератури. - К., Вид-во Академії наук Укр. РСР, 1963. - 229 с.

Зеров М. Леся Українка. X. - К., 1924. // Від Куліша до Винниченка: нариси з новіт. укр. письменства / проф. М. Зеров, - Київ: Культура, 1929. - 192 с. - С. 104-141.

Костенко А. Співачка досвітніх вогнів. - К: Веселка, 1971. - 223 с.

Костенко А. Леся Українка. Художньо-документальна біографія. Видавництво художньої літератури "Дніпро", Київ, 1985. 394 стр

Кулінська Л. Поетика Лесі Українки. - К. : Вид-во Київського ун-ту, 1967. - 254 + [2] с. : портр.

Кулінська Л. Проза Лесі Українки. - К., Вища школа, Вид-во при Київ. ун-ті, 1976. - 167 с.

Кулінська Л. У світі ідей та образів (Особливості поетики драми Лесі Українки). - К.: Дніпро, 1971. - 224 с.

Музичка А. Леся Українка, її життя, громадська діяльність і поетична творчість. Передмова М. Куліша. - [Одеса]: Державне видавництво України, 1925. - X + 108 с. : іл., портр. - (Критична бібліотека)

Одарченко П. Українка Леся // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1980. - Кн. 2, [т. 9] : Тимошенко - Хмельницький Богдан. - ISBN 5-7707-4049-3. / Т. 9: Перевидання в Україні. - Львів, 2000. - с. 3200-3600: іл. - ISBN 5-7707-4048-5.

Пількевич С. (відп. ред.) Леся Українка. Документи і матеріали 1871-1970. Арх. упр. при Раді міністрів Української РСР. - Київ, Наукова думка, 1971. - 482 + 5 с. : іл.

Рудницький Я-Б. Єгипет у житті і творчості Лесі Українки / Стаття основана на авторовім викладі на Міжнародньому Конгресі Порівняльної Літератури в Бордо, Франція, 2 вересня 1970 р. // Міжнародний культурний портал Експеримент / 12-05-2018

Сверстюк Є. "На полі чести" // Собор у риштованні. - Париж - Балтімор, 1970. - С. 106 -12; а також у газ. Літературна Україна. - 1963. - Ч. 61.

Франко І. Леся Українка. ЛНВ, т. III, кн. 7. - Л., 1898.

Феміністична літературна критика

Їм промовляти душа моя буде. "Лісова пісня" Лесі Українки та її інтерпретації. - К., 2002.

Агеєва В. Поетеса зламу тисячоліть. Творчість Лесі Українки в постмодерній інтерпретації. - К., 2001.

Гундорова Т. Леся Українка: екзистенціалізм-християнство-фемінізм // СіЧ. - 1996. - № 8/9. - С. 19-28.

Гундорова Т. Феміністична утопія слова Лесі Українки // Сучасність. - 1996. - № 5. - С. 89-96.

Гундорова Т. "Одержима" Лесі Українки: любов до смерті (Liebestod) // Українка, Леся. Драми та інтерпретації. - К.: Книга, 2011. - С. 44-54.

Забужко О. Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій. - К., 2007.

Життєпис

Українка Леся // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. - Буенос-Айрес, 1966. - Т. 8, кн. XV : Літери Ст - Уц. - С. 1951-1953. - 1000 екз.

Українка [Архівовано 19 листопада 2016 у Wayback Machine.] // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. - К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана , 2004. - Т. 6 : Т - Я. - 768 с. - ISBN 966-7492-06-0.

Українка Леся // Шевченківська енциклопедія : у 6 т. / Гол. ред. М. Г. Жулинський. - Київ : Ін-т літератури ім. Т. Г. Шевченка, 2015. - Т. 6: Т-Я. - С. 392-393.

Лазаревський Г. Молодість Лесі Українки [Архівовано 26 вересня 2021 у Wayback Machine.]. Вінніпег: Український Голос, 1943. 61 с.

Енциклопедія життя і творчості Лесі Українки [Архівовано 11 липня 2015 у Wayback Machine.] ФОТОГАЛЕРЕЯ [Архівовано 11 липня 2015 у Wayback Machine.]

"Кожна жінка, що себе поважає, не пише ніколи листа того дня, коли обіцяла". Леся Українка, поетеса // Країна, № 7 (60), 25.02.2011[недоступне посилання з липня 2019]

Відеозаписи публічних лекцій

Листування

Твори

Поетичні

Прозові

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Леся Українка Ім'я при народженні Лариса Петрівна Косач Псевдонім Леся Українка Народилася 13 (25) лютого Новоград-Волинський, Волинська губернія, Російська імперія 1871 [1] Померла 1 серпня 1913 [1] [2] [...]

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Григо́рий Са́ввич Сковорода́ ( рус. дореф. Григорій Саввичъ Сковорода, Григорій сынъ Саввы Сковорода, лат. Gregorius Sabbae filius Skovoroda, укр. Григорій Савич Сковорода; 22 ноября ( 3 декабря) 1722, Чернухи, Киевская губерния, Российская империя - 29 октября ( 9 ноября) 1794, Ивановка, Харьковское наместничество, Российская империя) - русский и украинский странствующий философ, поэт, баснописец и педагог, внёсший значительный вклад в восточнославянскую культуру. Снискал славу первого самобытного философа Российской империи. Григорий Сковорода считается завершителем эпохи казацкого барокко и родоначальником русской религиозной философии. Произведения Григория Сковороды оказали существенное влияние на ряд русских мыслителей, в особенности на Владимира Эрна.

Григорий Сковорода приходится двоюродным прадедом русскому философу Владимиру Соловьёву.

Происхождение

Григорий Саввич Сковорода родился 22 ноября () 1722 года в сотенном селе Чернухи Лубенского полка, входившем в черту Киевской губернии (ныне Чернухинский район Полтавской области, Украина). Среди уроженцев Лубенского полка в ревизских книгах восемнадцатого века также упоминаются Клим, Фёдор и Емельян Сковорода, по всей видимости состоявшие с Григорием Сковородой в родстве. Григорий был вторым ребёнком в семье малоземельного казака Савки (Саввы) Сковороды и его жены Палажки - в девичестве - Пелагеи Степановны Шангиреевой.

Мать философа была дочерью Степана Шан-Гирея, потомка крещёного крымского татарина, служившего казаком в Каневском полку. Брат деда философа Сковороды - Фёдор Шан-Гирей - служил священником в Чернигове, впоследствии приобрёл большое имение и подавал прошение на вступление в дворянское достоинство. Род Шан-Гиреев был тесно связан с Каневским полком: наказным полковником в Каневском полку в 1650-м году был назначен некий Иван Шан-Гирей. Предки казаков Шан-Гиреев имели некогда высокое положение в Крымском ханстве. Точных сведений об отце Степана Шан-Гирея не сохранилось. Согласно исследованиям, предположительно, он состоял в прямом родстве с Шан Шагин Гиреем, младшим братом хана Мухаммада Гирея III, правившего в Крымском ханстве на протяжении четырёх лет. По линии матери в родстве с фамилией Шан-Гиреев состояли Михаил Лермонтов, а также его первый биограф, поэт и троюродный брат Аким Шан-Гирей.

Отец Шан Шагин Гирея и Мухаммада Гирея III служил наместником Ивана Грозного в Астрахани. Мухаммад Гирей III получил ханские бразды правления путём интриг против хана Джанбег-Гирея, утратившего власть. Однако Джанбег-Гирей сумел вернуть расположение Османов, приняв участие в персидской и польской войнах и оказав тем самым туркам большие услуги. Турция призвала Мухаммада Гирея III склониться перед Джанбег-Гиреем. Не желая утратить ханскую власть, Мухаммад Гирей III выступил против турок, призвав к себе в помощь запорожцев. Вместе с ним против Турции выступил и его брат Шан Шагин Гирей. Несмотря на кратковременные успехи, в 1625 году Мухаммад Гирей III потерпел сокрушительное поражение от Порты и был вынужден бежать вместе с родственниками к запорожцам. В 1629 году Мухаммад Гирей III погиб во время очередного налёта на Крымское ханство. Брат беглого хана - Шан Шагин Гирей - опасаясь возмездия со стороны Османов, был вынужден на некоторое время примкнуть к казакам. Перейдя в православие, "запорожская ветвь" его потомков породнилась с казацкими старшинами. Впоследствии потомки Шан-Гиреев поступили на службу в Корсунский и Каневский полки. В русской литературе воинский дух Гиреева дома снискал широкую известность благодаря поэме Александра Пушкина "Бахчисарайский фонтан".

О происхождении отца Сковороды сведения крайне скудны. По отцовской линии, согласно сведениям Густава Гесса де Кальве, Григорий Саввич Сковорода был связан с казацким духовенством. Из источников известно, что отец философа занимался винокуренным промыслом. Как полагают исследователи, Григорий Сковорода родился на входившем в село Чернухи хуторе Харсики. Ещё в двадцатом веке там проживали люди с фамилиями Сковорода, Сковородько и Сковороденко; в восемнадцатом веке в Харсиках располагался земельный надел, который предоставлялся в Чернухах лицам духовного звания. Согласно Густаву Гессу да Кальве, отец философа - Савва Сковорода - был в Чернухах сельским священником, что подкрепляет версию о том, что отчий дом философа мог находиться именно в Харсиках.

К духовенству также принадлежал двоюродный брат Григория Сковороды Иустин Зверяка, игумен Синянского монастыря в селе Писаревка Золочевского уезда Харьковского наместничества. Зверяка был человеком хорошо образованным, служил типографом в Киево-Печерской лавре. Из наследия Сковороды известно, что Зверяка читал труд Сковороды "Жена Лотова", однако, не счёл его достойным внимания; как писал сам Сковорода про Зверяку: "брат мой, <...> не мог чувствовать вкуса в Жене моей Лотовой".

Внешние изображения

[2] Дом Саввы Сковороды в селе Чернухи глазами художника Константина Павлишина

Ранние годы

О ранних годах жизни Григория Сковороды достоверных сведений не сохранилось. Согласно исследованиям Л. В. Ушкалова, в возрасте семи лет Григория могли зачислить в четырёхклассную дьяковскую школу, действовавшую в Чернухах. В народе бытовала легенда, объяснявшая страсть юного казака к учёности. По легенде, в отрочестве Григорий столкнулся с непониманием в семье; в шестнадцать лет Гриша покинул отчий дом, после того как отец наказал его за то, что сын потерял в поле овцу. Более правдоподобной, однако, представляется версия, согласно которой сыновья - Григорий и Степан - отправились учиться по воле и наставлению отца, так как для малоземельного казачества настали не лучшие времена. Старший сын Саввы Сковороды - Степан - уехал в столицу ещё при жизни отца, а Григорий, предположительно, уже после его кончины.

В Санкт-Петербурге и в Москве у семьи Сковород-Шан-Гиреев уже проживали родственники. Известно, что Степан Сковорода много времени проводил в Санкт-Петербурге у родни. В 1738 году Степан отправился в город на Неве, "чтобы искать счастья в столице, где проживали его родственники Полтавцевы". Дядя по материнской линии Шангиреевых и двоюродный брат будущего философа Григория Сковороды - Игнатий Кириллович Полтавцев - был крупным вельможей и землевладельцем, служившим в чине полковника Русской императорской армии. В царствование императрицы Елизаветы Петровны Полтавцев состоял в должности камер-фурьера и имел в Коломенском, в Керенском и в Шацком уездах шестьсот тридцать пожалованных душ. Дом Полтавцева и его семьи всегда был открыт для сыновей Саввы Сковороды. Д. И. Чижевский, в частности, выдвинул предположение, что именно благодаря усилиям и влиянию Игнатия Полтавцева Григорий Сковорода получил возможность стать придворным певчим в Санкт-Петербурге, а Степан Сковорода - получить начальное образование в Польше.

Первый период обучения в Киевской академии

Традиционно считается, что c осени 1738 года по лето 1741 года Григорий Сковорода учился в Киевской духовной академии, однако в списках учащихся его имя не сохранилось. Первый период обучения Сковороды в Академии восстановил в 1902 году Н. И. Петров, основываясь на сведениях о Самуиле Миславском и копии латинской книги "Об исхождении Св. Духа" Адама Зерникава, переписанной 35 студентами для Тимофея Щербацкого, среди которых был Сковорода. По мнению Л. Е. Махновца, Н. И. Петровым был допущен ряд неточностей в реконструкции протяжённости "первого малороссийского периода" Сковороды, которые впоследствии воспроизводит и развивает Д. И. Багалей. Согласно архивным исследованиям Л. Е. Махновца, Сковорода должен был проходить обучение в академии с 1734 по 1741, с 1744 по 1745 и с 1751 по 1753 годы, то есть получается, что Сковорода поступил в Академию в возрасте 12 лет, причём, исходя из этих расчётов, в Киевской академии юный Сковорода мог воочию увидеть молодого Михаила Ломоносова.

Хотя большинство современных исследователей разделяют позицию Л. Е. Махновца, вопросов о первом периоде обучения в Академии больше, чем ответов, поэтому его периодизация по-прежнему остаётся дискуссионной. Согласно исследованиям Л. В. Ушкалова, в 1735-1738 годах Сковорода проходил обучение в грамматических классах, т.е. изучал латинский язык, а также прозаические и поэтические произведения латинских классиков; далее шли курсы поэтики и риторики. В 1739-1740 годах Сковорода учил греческий, немецкий и еврейский языки под руководством Симона Тодорского. Затем схема образования в Киевской академии предусматривала прохождение обучения философии продолжительностью в два года, где изучались диалектика, логика, этика, физика и метафизика. В этом классе Сковорода должен был проходить обучение под руководством префекта академии Михаила Козачинского.

Сковорода при дворе: Глухов, Москва, Петербург

Обучение, начатое в Академии, Сковорода не закончил. 7 сентября 1741 года Сковорода по настоянию Рафаила Заборовского прибыл в Глухов вместе с тремя музыкантами: Стефаном Тарнавским, Иваном Тимофеевым и Калеником Даниловым. Там он прошёл конкурсный отбор и был отправлен назначенным по приказанию обер-прокурора И. И. Бибикова уставщиком Гаврилой Матвеевым в придворную певческую капеллу в Санкт-Петербург. Будущий философ ехал в северную столицу через Москву, так как именно там проходили торжества по поводу коронации Елизаветы Петровны, взошедшей на престол 25 ноября 1741 года. Будучи музыкантом, Сковорода принимал участие в постановке оперы Иоганна Адольфа Хассе "Милосердие Тита", поставленной Якобом Штелином по случаю коронационных торжеств. В Санкт-Петербург Сковорода прибыл только в декабре 1742 года. В качестве придворного певчего Сковороду поселили в Придворной капелле близ Зимнего дворца. Его годовое жалование составляло 25 рублей, что по тем временам было большой суммой, при этом семья Сковороды освобождалась на время службы сына от налогообложения.

Будучи певчим, Сковорода сблизился с фаворитом императрицы, графом Алексеем Разумовским, происходившим, как и Сковорода, из малоземельных днепровских казаков. С 1741 по 1744 год Григорий Сковорода проживает в Санкт-Петербурге и в Москве. В этот период он часто гостит в имениях Разумовских и Полтавцевых. Доверенным лицом Разумовских был философ Григорий Теплов. Предположительно, Сковорода мог видеться с Тепловым на приёмах у Разумовских в период придворной службы с 1742 по 1743 год, пока Теплов с Кириллом Разумовским не уехали в Тюбинген. Косвенные свидетельства знакомства со Сковородой содержатся в сочинении "Знания, касающиеся вообще до философии", в котором Теплов колко рассуждает о странствующем образе жизни некоторых мыслителей-современников.

Возвращение в Киев, путешествие в Центральную Европу

В 1744 году Сковорода прибыл в составе свиты императрицы Елизаветы Петровны в Киев, там он получил увольнение с должности певчего в звании придворного уставщика, с тем чтобы продолжить обучение в Киевской духовной академии. Д. И. Багалей обнаружил в Харьковском историческом архиве ревизскую книгу за 1745 год, в которой числится "двор Пелагеи Сковородихи, чей сын (обретался) в певчих". Из записи в ревизской книге вытекает, что Саввы Сковороды к 1745 году не было в живых. Будучи в академии, Сковорода слушал лекции Георгия Конисского, Мануила Козачинского и др. В период обучения в академии большое влияние на Сковороду оказала фигура знаменитого киевского путешественника и паломника Василия Барского, вернувшегося под конец жизни в Киев.

Желая постранствовать по миру, Сковорода (по версии Густава Гесса де Кальве) притворился сумасшедшим, вследствие чего был исключён из бурсы. Вскоре, согласно Коваленскому, Сковорода отправился за границу в качестве церковника при генерал-майоре Фёдоре Степановиче Вишневском ( сербском дворянине на русской службе, близком друге и сподвижнике графа А. Г. Разумовского) в составе русской миссии в Токай. Целью миссии была закупка токайских вин для императорского двора. Исследователи предполагают, что Ф. С. Вишневский взял Сковороду в качестве учителя для своего сына Г. Ф. Вишневского, отправившегося в Токай вместе с отцом. Против этой версии говорит тот факт, что Гаврила Вишневский был старше Сковороды: на момент токайской миссии ему исполнилось двадцать девять лет.

Считается, что за три года Сковорода побывал в Польше, Венгрии и Австрии. По данным Густава Гесса де Кальве, Сковорода также был в Пруссии и даже Италии. Достоверно известно только то, что Сковорода посетил окрестные земли близ Токая и побывал в Вене. Однако, основываясь на том, что Сковорода был в токайской миссии пять лет, а не два с половиной года, как полагали в начале двадцатого века А. В. Петров и Д. И. Багалей, Л. Е. Махновец вслед за П. Н. Поповым пришёл к выводу, что Сковорода и впрямь мог побывать в Италии и даже добраться до Рима. Основным аргументом в пользу правдивости сведений Густава Гесса де Кальве о поездке в Италию служит тот факт, что у Ф. С. Вишневского были знакомые во многих посольствах Западной Европы, а значит Сковорода мог воспользоваться связями генерал-майора. Кроме того, в подтверждение теории об итальянских странствиях П. Н. Попов приводит реплику Лонгина из диалога Сковороды "Кольцо": "Имеет обычай и Италия молотить волами". Из этой реплики П. Н. Попов и Л. Е. Махновец выводят косвенное свидетельство поездки Сковороды в Италию. Неопровержимых доказательств поездки Сковороды в Италию до сих пор представлено не было, поэтому вопрос о её возможности остаётся открытым.

Сковорода в Переяславском коллегиуме и в имении Степана Томары

В начале 1750 года Сковорода вернулся в Киев. По приглашению Никодима Скребницкого он написал для Переяславского коллегиума "Руководство о поэзии". Текст "Руководства" не сохранился, однако известно, что курс, составленный Сковородой, вызвал недовольство переяславского епископа. Он потребовал, чтобы Сковорода преподавал предмет "по старине", Сковорода с требованием не согласился и процитировал латинскую пословицу "Alia res sceptrum, alia plectrum" ("Одно дело (архиерейский) жезл, другое - (пастушья) свирель"), что было расценено епископом Никодимом как непростительная дерзость и послужило поводом для увольнения Сковороды из Переяславского коллегиума при духовной семинарии в 1754 году.

В том же 1754 году, после увольнения, Григорий Сковорода стал домашним учителем четырнадцатилетнего дворянского юноши Васи Томары и проживал в имении отца мальчика в селе Коврай на реке Ковраец близ городка Золотоноша. Мальчик был сыном переяславского полковника Степана Ивановича Томары, имевшего греческие корни, и его жены Анны Васильевны Кочубей, внучки знаменитого генерального судьи Войска Запорожского Василия Леонтьевича Кочубея, получившего известность за донос на гетмана Ивана Степановича Мазепу. Оба - Сковорода и Томара - имели родственные связи с Лизогубами. По неизвестным причинам отношения Сковороды с семьёй Томары не сложились. М. И. Коваленский утверждал, что несмотря на достойную оплату, пан Стефан Томара, как звал себя полковник, стремился подчёркивать своё превосходство над философом, а жена Томары - Анна Васильевна - не считала Сковороду достойным наставником для сына. Как-то раз Сковорода, недовольный учеником, назвал его "свиной головой", мать ребёнка подняла скандал. В результате этого инцидента Григорий Сковорода покинул дом Томары до окончания контракта.

Сковорода в Москве и в Троице-Сергиевой лавре

Получив от старого приятеля из Москвы Алексея Сохи письмо с выражением поддержки, Григорий Сковорода в том же 1754 году решил отправиться в первопрестольный град вместе с проповедником Владимиром Калиграфом и будущим префектом Московской академии и епископом Вологодским Иваном Братановским. Известно, что Владимир Калиграф, получивший вместе с Братановским назначение на должность префекта академии, вёз с собой в Москву труды Эразма Роттердамского и Лейбница. Не исключено, что Сковорода ознакомился в пути с этими сочинениями.

В Москве Сковорода прожил около года: с 1755 по 1756 год, точный срок пребывания в Москве неизвестен. Он нашёл приют в Троице-Сергиевой лавре, где сблизился с "многоучёным" настоятелем Кириллом Лящевецким. Как и Сковорода, Лящевецкий происходил из казаков и проходил в молодости обучение в Киевской духовной академии. В Троице-Сергиевой лавре казначеем в это время был епископ Нижегородский и Алатырский Феофан Чарнуцкий, происходивший как и Сковорода из деревни Чернухи (также - Чарнухи, Чорнухи). Вероятно, это обстоятельство благоприятствовало пребыванию Сковороды в Троице-Сергиевой лавре, в которой он не только имел приют, но и пользовался библиотекой. В частности, греческие памятники из Троице-Сергиевой лавры заложили основу для написания Сковородой произведения "Сад божественных песней". Настоятель Кирилл Лящевецкий, отмечавший образованность философа, предлагал Сковороде остаться в Троице-Сергиевой лавре и занять в ней должность библиотекаря, но философ, желавший продолжить странствие, отказался от этого предложения. В дальнейшем Сковорода поддерживал с Кириллом Лящевецким дружескую переписку.

Возвращение в село Каврай

Возможно ещё будучи в Москве Сковорода получил известие о том, что пан Стефан Томара просит у философа прощения и приглашает его вернуться в Каврай, с тем чтобы продолжить обучение его сына Василия. Зная характер Томары, Сковорода ехать в Каврай не хотел. Однако Томара обратился к общим знакомым, чтобы убедить философа вернуться. Как отмечает в своём исследовании граф П. Бобринской: "Приятель, у которого он остановился, решается обманным путём везти его к Томаре в его село Каврай". По версии Л. Е. Махновца, чтоб везти Сковороду в Каврай, приятель, должно быть, напоил философа, который не был чужд выпить вино в компании, и ночью перевёз его спящего в село из Переяславля. В результате, оказавшись в селе, Сковорода был вынужден принять повторное приглашение и ради мальчика остаться в имении Томары, в котором он прожил до 1758 года. Толком никому не известный мальчик Вася впоследствии вошёл в историю как сенатор и действительный тайный советник Василий Степанович Томара, проявивший себя как видный русский дипломат в Турции и на Кавказе. Василий Томара также сформировался как самобытный мыслитель. Философские воззрения Василия Томары, отчётливо перекликающиеся с духовными размышлениями Сковороды, нашли отражение в воспоминаниях Жозефа де Местра о дипломате.

Сковорода в Харьковском коллегиуме

Здание Харьковского коллегиума (1721-1840).
Ок. 1810-х гг. Рисунок современника

Первый харьковский период

Второй харьковский период

Где-то весной 1762 года Григорию Сковороде представилась возможность познакомиться в Белгороде с харьковским студентом-богословом Михаилом Ивановичем Коваленским, который с тех пор становится его ближайшим учеником и другом. Ради этого юноши философ снова возвращается в Харьковский коллегиум: с сентября 1762 по июнь 1764 года он читает курс греческого языка. В этот период вокруг Сковороды формируется целый круг учеников и сподвижников, причём этот круг по преимуществу формировался из детей священнослужителей, которые ко всему прочему были друзьями Михаила Коваленского, либо состояли с ним в родстве. В качестве исключения из правила можно упомянуть Ивана Афанасьевича Панкова, уроженца Воронежской губернии, сына смотрителя города Острогожска, с которым Сковорода также дружил. Братья Михаил и Григорий Коваленские встречались со Сковородой не только на лекциях, но и в доме у своего дяди - также преподавателя Харьковского коллегиума, протоиерея Петра Коваленского. Тем временем, по смерти архиерея Иоасафа Горленко новым архиереем становится Порфирий (Крайский). И сам Сковорода, и новый префект коллегиума протоиерей Михаил (Шванский), и новый ректор Иов (Базилевич) не пользовались благосклонностью Порфирия. В результате, после окончания 1763-1764 учебного года Сковорода снова вынужден был покинуть учебное заведение.

Третий харьковский период

Спустя несколько лет Сковорода сближается с харьковским губернатором Евдокимом Алексеевичем Щербининым. В 1768 году Сковорода (по инициативе Щербинина) вновь возвращается в Коллегиум: Евдоким Щербинин своим приказом назначил его на должность преподавателя катехизиса. Однако новый белгородский и обоянский епископ митрополит Самуил был недоволен тем, что катехизис читает светский человек, и критически оценив курс философа, весной 1769 года уволил его. Сковорода отстраняется от преподавания (уже в третий раз), после чего к преподавательской деятельности не возвращается.

Годы странствий

Сковорода в слободских городах и сёлах

Харьков и окрестные места

В числе друзей Сковороды было много видных харьковских купцов. Среди них отдельного упоминания заслуживают Егор Урюпин ("правая рука" Василия Каразина), Артём Карпов, Иван Ермолов, Степан Курдюмов и др.. Все они принимали непосредственное участие в учреждении Харьковского университета. О некоторых из харьковских друзей Сковороды, видимо, принадлежавших к купечеству, известны только фамилии: Рощин, Дубравин и др. Сковорода находился в близких отношениях с харьковскими дворянами, в частности, с вахмистром Ильёй Мечниковым, владевшим окрестностями Купянска. У него Сковорода часто останавливался погостить. Воспоминания вахмистра, а также его сына Евграфа Мечникова (предка знаменитых учёных Ильи и Льва Мечниковых) легли в основу биографии Сковороды, составленной Густавом Гессом де Кальве, женившимся на дочери вахмистра Серафиме.

Воронеж и окрестные места

В Воронежской губернии Сковорода проводил много времени, в особенности в 70-е годы. Там проживали его близкие друзья, помещики Тевяшовы, у которых Сковорода часто гостил. "В гостеприимном острогожском доме (Тевяшовых) странник отогревался душой и телом". Диалог "Кольцо" и следом за ним "Алфавит, или букварь мира" Сковорода в 1775 году посвятил "Милостивому государю Владимиру Степановичу, его благородию Тевяшову". В 1776 году Григорий Саввич заканчивает в Острогожске "Икону Алкивиадскую" и адресует её отцу Владимира - Степану Ивановичу Тевяшову. Ему же посвящён переведённый Сковородою с латинского диалог Цицерона "О старости". В Острогожске также жил близкий друг философа, художник Яков Иванович Долганский: в диалогах Сковороды он фигурирует под именем "Яков". В переписке Сковороды сохранилось множество свидетельств его дружеских связей с целым рядом слободских художников, в частности, Сковорода поддерживал близкие отношения с художником Семёном Никифоровичем Дятловым, автором акварельных рисунков к его труду "Алфавит, или Букварь Мира". Дятлову Сковорода посвятил притчу "Благодарный Еродий". В 1774 году Сковорода жил у сотника Алексея Авксентиева в воронежских Лисках.

Сковорода в Таганроге

В 1781 году Сковорода едет в Таганрог к брату своего ученика Михаила - Григорию Ивановичу Коваленскому, который, в бытность учащимся в Харьковском коллегиуме, слушал вместе с Михаилом курс Сковороды о катехизисе. В Таганроге также жил друг и ученик Сковороды Алексей Базилевич, сокурсник Коваленских. Как отмечает де Кальве, поездка Сковороды в Таганрог продлилась в общей сложности около года. О пребывании Сковороды в городе свидетельствует сохранившаяся переписка с друзьями, которую философ вёл, проживая у Григория Коваленского. Из биографии, составленной де Кальве, следует, что Григорий Коваленский организовал по приезде Сковороды большой приём, на который были приглашены знатные вельможи. Однако Сковорода, проведав об этом, укрылся в телеге и не вошёл в дом до тех пор, пока гости не разошлись. Достоверно известно, что он останавливался в собственном доме Г. И. Коваленского на улице Елизаветинской (ныне Р. Люксембург). Историки Таганрога отмечают, что Сковорода не мог попасть в Таганрог мимо имения Ряженое, тем более, что Григорий Коваленский местом своего постоянного жительства избрал именно его. Среди корреспондентов Григория Сковороды в этот период, в частности, фигурирует харьковский купец Степан Никитич Курдюмов. Переписка философа с Курдюмовым сохранилась в архиве семьи купца.

В 1787 году Сковорода заканчивает притчу "Благодарный Еродий" и посвящает её Дятлову, в том же году он пишет притчу "Убогий жаворонок" и посвящает её купянскому помещику Фёдору Ивановичу Дискому.

В 1790 году Сковорода заканчивает перевод с греческого "Книжечки о спокойствии души" Плутарха и посвящает её старому умирающему другу, секунд-майору Якову Михайловичу Донцу-Захаржевскому, предводителю харьковского дворянства, происходившему из казацкой старшины Донского и Запорожского Войск.

Как показал И. И. Срезневский, Сковорода в эти годы стал окончательно расходиться в своих суждениях с догматами церкви. Белгородский протоиерей Иван Трофимович Савченков, находившийся в дружеской переписке с философом, с сожалением высказывался о том, что Сковорода в старости не признавал ни постов, ни обрядов, называя их "хвостами", которые надобно отсечь.

Сковорода в Курске и в слободских местах

Курский Знаменский монастырь

В начале 1790-х годов Сковорода останавливается в Знаменском монастыре в Курске, где сблизился с архимандритом Амвросием. В 1791 году Сковорода уезжает в село Ивановка. Там он посвящает своему ученику Михаилу Коваленскому свой последний философский диалог "Потоп Змиин", который он, по-видимому, написал ещё в конце восьмидесятых годов. Сковорода также подготовил рукописи всех имеющихся у него в распоряжении трудов, чтобы передать их перед смертью любимому ученику. Весь 1792 год Сковорода проводит в селе Гусинка под Купянском.

Сковорода в Орле

В 1793 году уже в преклонном возрасте Сковорода собирается передать перед смертью все рукописи любимому ученику Михаилу Коваленскому, проживавшему в то время в Орловской губернии. Известно, что Сковорода ехать в Орёл не хотел, так как очень не любил промозглую погоду и боялся, что найдёт смерть по дороге, не успев вернуться. Лощиц предположил, что Сковорода, по-видимому, стремился повторить путь Василия Барского, вернувшегося под конец жизни после продолжительных странствий в Киев, чтобы встретить в родном городе конец. Будучи студентом, Сковорода присутствовал на похоронах Василия Барского, чей жизненный путь предопределил его собственный образ жизни. Несмотря на слабость и преклонный возраст, Сковорода отправился в Орловскую губернию. Добравшись до Хотетова, Сковорода в августе 1794 года останавливается у Михаила Коваленского в его имении и передаёт ему все свои рукописи. Попрощавшись с любимым учеником, Сковорода отправился обратно на юг.

Сковорода умер 29 октября () 1794 года в доме дворянина, коллежского советника Андрея Ивановича Ковалевского, отчима Каразина, в селе Ивановка Харьковской губернии на пути в Киев. По другой версии, изложенной Коваленским, Сковорода не собирался возвращаться в Малороссию, а хотел умереть в Слободском крае, что и произошло. Незадолго до смерти в селе Ивановка был закончен последний прижизненный портрет Сковороды кисти харьковского художника Г. Лукьянова. Оригинал портрета был утрачен, однако сохранилась его копия, находившаяся в коллекции В. С. Александрова. С оригинала портрета Лукьянова, или с одной из его копий, была выполнена гравюра П. А. Мещерякова. Портрет из коллекции Александрова или гравюра, выполненная Мещеряковым, были использованы для создания гравюры по дереву, выполненной в Петербурге В. В. Матэ после смерти философа.

По смерти Андрея Ковалевского имение Ивановка приобрёл известный меценат и промышленник Кузьма Никитич Кузин. Как сообщает В. Н. Каразин, Кузин решил позаботиться о том, чтобы над могилой Сковороды в Ивановке появился достойный философа памятник. Сохранились упоминания о том, что когда Сковорода почувствовал приближение смерти, он помылся, оделся в чистую одежду, лёг и умер. На своей могиле философ завещал написать: "Мир ловил меня, но не поймал". По замыслу Кузьмы Кузина, эти слова должны были быть выбиты на надгробном памятнике. Г. П. Данилевский, однако, с сожалением писал о том, что памятник в имении Кузиных, если таковой был возведён, до наших дней не сохранился.

Памятник Г. Сковороде в Харькове (фото Ю. Щербинина).

Общая характеристика

Образцом для богословия Григорий Сковорода считал александрийскую школу. Он также особо почитал римских авторов, таких как Сенека и Марк Аврелий.

По мнению некоторых исследователей, в своей философии Сковорода был близок к пантеизму, поскольку подобно Спинозе отождествлял Бога ("Высочайшее Существо") и "всеобщую мати нашу натуру". При этом натура определяется как "римское слово" синоним слов природа или естество, которое во всей своей целокупности также может быть названо миром. При этом мир этот безначален, и символом его может быть назван змей, "в коло свитым, свой хвост своими жь держащим зубами". Причём Змей и Бог есть одно ("змій есть, знай же, что он же и Бог есть"). Эта природа порождает охоту ( ражженіе, склонность и движеніе), а охота - труд.

Весьма терпимо Сковорода относился к язычеству, видя в нём подготовку человеческого рода к принятию христианства ("Языческіе кумырницы или капища суть то ж храмы Христова ученія и школы"). По отношению к религии предлагал средний путь между "курганами буйнаго безбожія" и "подлыми болотами рабострастнаго суевѣрія".

Мироздание он видел состоящим из трёх миров - макрокосма ( вселенная), микрокосма (человек) и некоего "симболичного мира", связующего большой и малый миры, идеально их в себе отражающего (например, с помощью священных текстов вроде Библии). Каждый из этих миров состоит из "двух естеств" - видимой (тварной) и невидимой (Божественной), материи и формы, "сирѣчь плоть и дух".

Сковорода уделял значительное внимание не только христианской традиции в философии, но и античному наследию, в частности идеям платонизма и стоицизма. Исследователи находят в его философии черты как мистицизма, так и рационализма. Г. С. Сковороду нередко называют первым философом Российской империи. За свой необычный образ жизни, а также из-за того, что большинство своих философских сочинений он написал в форме диалогов с друзьями, сегодня на него ссылаются как на "украинского" или "русского Сократа ".

А. Ф. Лосев из оригинальных идей Сковороды выделял, прежде всего, его учение о сердце, мистический символизм в учении о трёх мирах и представление о двух сущностях мира, видимой и невидимой.

Проблема человека

В трудах Г. С. Сковороды центральное место занимает проблема самопознания, которая неминуемо сводится у философа к вопросу о природе человеческого существа. В соответствии с сентенцией о человеке, что является "мерой всех вещей" (тезис Протагора), Сковорода приходит к мысли о том, что человек является началом и концом всякого философствования. "Однако человек, который есть начало и конец всего, всякой мысли и философствования, - это вовсе не физический или вообще эмпирический человек, а человек внутренний, вечный, бессмертный и Божественный ".

Чтобы прийти к пониманию себя как внутреннего человека, необходимо пройти трудный путь, исполненный "страданий и борений". По мнению Сковороды этот путь сопряжён с остранением ума от мирской суеты, т.е. от познания мира внешнего. Место эмпирического познания, таким образом, должно быть заполнено миром образно-символического, где символика должна быть "сродной" внутренней жизни и вечному смыслу бытия. Такую символику, как христианский мыслитель, Сковорода усматривает в Священном Писании. Через библейский текст человеческая мысль "превращается в око Бога Всевышнего". Библейский символизм Григорий Саввич называет "следами Бога". Ступая по ним, человек приходит к познанию себя как человека внутреннего, в котором "истинный человек и Бог есть тожде". Опыт самопознания Сковороды, таким образом, оказывается по своему духу необычайно близким рейнской мистике ( Майстер Экхарт, Дитрих из Фрайберга и др.) и немецкой теософии эпохи Реформации (прежде всего, Якоб Бёме, Ангел Силезский и др.), проникнувшей в Русское царство в XVII веке через Немецкую слободу и получившей своё первое оригинальное воплощение на православной почве в кругу "вольнодумца" Дмитрия Тверитинова.

Учение о трёх мирах

Согласно Сковороде, всё сущее состоит из трёх миров:

"Первый есть всеобщий мир обитательный, где всё рождённое обитает. Сей составлен из бесчисленных мир-миров и есть великий мир. Другие два суть частные и малые миры. Первый - микрокосм, то есть мирик, мирок, или человек. Второй есть символический мир, иначе Библия".

Задача человека состоит в том, чтобы сквозь зримую природу сущего постичь софийную основу каждого из трёх "миров".

Учение о двух натурах и двух сердцах

Сковорода развивал концепцию о двух вечных "натурах". Задача человека состоит в том, чтобы сквозь видимую "натуру", т.е. чувственную природу, прозреть "натуру" невидимую, т.е. божественное "безначальное единоначало". Люди, не зная о существовании невидимой натуры, увлекаются и соблазняются обманчивой видимостью, утрачивая связь с Богом. В диалоге "Наркисс" Сковорода развивал тезис о двух сердцах: внешнем (т.е. "плотском", "мирском", Сковорода также называет его "пепельным сердцем") и внутреннем, позволяющем через "испытания" раскрыть в себе образ Божий, т.е. "познать самого себя".

Учение о сродности

Особое место в учении Сковороды занимала проблема "сродности", то есть следования человека своей природе. Познавшие сродность составляют, по Сковороде, "плодоносный сад", гармоничное сообщество людей, соединённых между собой как "части часовой машины" причастностью к "сродному труду" (сродность к медицине, живописи, архитектуре, хлебопашеству, воинству, богословию и т. п.). В учении о сродности и несродности Сковорода переосмысливает в христианском духе некоторые идеи античной философии: человек - мера всех вещей ( Протагор); восхождение человека к прекрасному (эрос у Платона); жизнь в согласии с природой (римские стоики). Своя "сродность" или, как ещё пишет Сковорода, своя "стать" есть у каждого человека. Учение о сродности оказало влияние на славянофилов.

Проблема поиска истины

Оригинальное философское размышление по мотивам Книги Притчей Соломоновых содержится в поэтическом произведении Сковороды "Разговор о премудрости". В нём философ описывает диалог между человеком, страждущим снискать истину, и Софией-Премудростью. София следующим образом описывает себя:

У греков звалась я София в древний век,
А мудростью зовёт всяк русский человек,
Но римлянин меня Минервою назвал,
А христианин добр Христом мне имя дал.

Человек, расспрашивая Софию, узнаёт, что у неё есть сестра:

Ей сто имён. Она,
Однак, у россиян есть бестолковщина.

Человек обращается к Софии с расспросами про нравы и воззрения китайцев, однако София уверяет его в бесполезности таких расспросов, называя их глупостями. Тогда человек уличает саму Софию во лжи, то есть возникает подозрение в том, что под личиной Софии-Премудрости скрывается её коварная сестра-бестолковщина. Читатель же, полагавший вначале диалога, что он разворачивается между вопрошающим человеком и Софией-Премудростью, проникается неразрешённой интригой, предстала ли в диалоге с сыном Божиим София на самом деле, или же её не было вовсе. Так Сковорода раскрывает ускользающую природу безначальной истины, поиск которой сопряжён с познанием самого себя. "Разговор о премудрости" Сковороды представляется знаковым произведением в связи с развитием софиологии в истории русской религиозной философии и, прежде всего, в философии Владимира Соловьёва.

Язык произведений Григория Саввича Сковороды представляет проблемное поле, затрагивающее вопросы как филологического, так и философского характера. Специфика языка Сковороды отмечалась уже его учеником М. И. Коваленским. Он утверждал, что Сковорода писал " на российском, латинском и эллинском языке", хотя иногда употреблял "малороссийское наречие", что также подтверждают некоторые его современники.

То обстоятельство, что Григорий Сковорода писал все философские труды по-русски, стало поводом для критики его трудов со стороны украинских писателей. Язык Сковороды критиковал поэт Тарас Шевченко, писавший, что Сковороду "збила з пливу латинь, а потім московщина". Пантелеймон Кулиш в своей поэме "Грицько Сковорода" высмеевает манеру речи философа. Другой украинский писатель Иван Нечуй-Левицкий, в целом относившийся к русскому языку резко негативно, писал, что своеобразие языка Сковороды объясняется тем, что книжный язык был "поглощён" Ломоносовым - "мова вже була загарбана" - "и возвращался на Украину в великорусских цветах". Всё эти ответвления, по мнению писателя, "Сковорода смешивал в кучу, временами в удивительных языковых композициях, чудных, рябых и в целом тёмных". Самого Сковороду Левицкий называл "несколько чудаковатым". Язык Скороводы разительно отличался от норм русского литературного языка, встречающихся в текстах других харьковских литераторов. Когда в 1830-х годах харьковские романтики готовили собрание сочинений Григория Сковороды, у них возникла мысль адаптировать его тексты, чтобы не отвратить читателей.

Известный украинист, эмигрант второй волны Ю. В. Шевелёв, проведя филологический анализ ряда ключевых сочинений Григория Сковороды, пришёл к выводу, что Сковорода в своих произведениях придерживался разновидности русского языка, хоть и отличной от литературного языка Москвы и Санкт-Петербурга. По мнению Ю. В. Шевелёва, своеобразие языка Григория Сковороды отражает, прежде всего, диалектные особенности русского языка, характерные для образованного сословия Слободского края. Обилие церковнославянизмов русского извода ("Russian Church Slavonicisms") в произведениях Сковороды Ю. В. Шевелёв объясняет жанровыми особенностями трудов философа, тяготевшего к стилю барокко. Ю. В. Шевелёв констатирует, что, "отбросив очки романтизма и популизма", язык Сковороды нужно рассматривать как разновидность русского языка с элементами церковнославянской и народной лексики. Тарас Закидальский в своей монографии "Теория человека в философии Сковороды" определяет язык философа как "архаичный русский XVIII века (archaic 18th-century Russian)". В. М. Живов пришёл к выводу, что Сковорода находился на пути " сведения русского и церковнославянского воедино". К схожему заключению приходят Л. А. Софронова, О. В. Марченко, Л. В. Ушкалов и другие исследователи. Проведя филологический анализ всего корпуса сочинений Сковороды, Людмила Софронова пришла к выводу, что основными "рабочими языками" Сковороды были церковнославянский язык русского извода, русский разговорный язык и находившийся в становлении русский литературный язык. Как показала Л. А. Софронова, Сковорода не просто обращался к языковым возможностям церковнославянского и русского языков, но раскрывал их культурные функции: прежде всего, через призму оппозиции сакральное/ светское.

Так, "ветхославенский" (церковнославянский язык по терминологии философа) - язык сакральный. Сковорода обращается к нему всякий раз, когда цитирует Библию. По мнению Л. А. Софроновой, философ любил использовать в собственных рассуждениях о Священном Писании риторический ход imitatio, как бы подражая Писанию: в этих случаях он переходил на церковнославянский язык. Иногда, впрочем, Сковорода обращается к церковнославянской лексике и в эпистолярных трудах. Наряду с церковнославянским, философ часто обращается в своих толкованиях Писания к русскому литературному языку, который содержал в себе множество церковнославянизмов. В. М. Живов отмечает, что " новый русский литературный язык мог с равным успехом черпать и из русского, и из церковнославянского источника". Таким образом, переход с языка на язык в произведениях Сковороды был естественным. Русский язык для Сковороды - это, прежде всего, язык проповеди, которую и не следует произносить высоким стилем: " используя русский язык, (Сковорода) стремится приблизить священный текст к читателю". Для стилистических перебивок Сковорода также использовал русский разговорный язык. Церковнославянский, русский (разговорный и литературный, находившийся в становлении) языки органично переплетались в произведениях Сковороды, посвящённых вопросам толкования Священного Писания. " Специфика употребления церковнославянского и русского языков состоит в том, что они являются взаимодействующими величинами ".

Отмечая своеобразие языка Сковороды Ю. М. Лощиц пишет: "Сегодня язык, на котором Григорий Сковорода писал свои стихи, басни и прозаические диалоги, нуждается не просто в снисхождении, но и в самой решительной реабилитации. Сковорода-писатель прекрасно чувствовал себя в современной ему языковой стихии, она его нисколько не смущала и не служила помехой для его самовыражения. Переведи мы все его творения на современный русский или современный украинский, и сколько обнаружится невозместимых потерь!"

Помимо этого, Сковорода часто прибегал к латинскому языку. Латынь для Сковороды - это прежде всего эпистолярный язык, язык светской учёности, язык басен, поэзии и философии. Иногда Сковорода переходит на латынь в ремарках. В рассуждениях, касающихся вопросов толкования Священного Писания, Сковорода его не применял.

Греческий язык в произведениях Сковороды часто используется для истолкования исторических анекдотов. Сковорода рассматривает его как язык совершенного искусства и философии, язык Гомера и Сократа. В отличие, к примеру, от А. А. Барсова, Сковорода редко обращается к нему для истолкования Библии. Сковорода также уделял внимание греческому языку в эпистолярных трудах, о чём свидетельствует его переписка с Михаилом Коваленским.

Как элементы барочной культуры в ключевых произведениях Сковороды в качестве перебивок также появляются латынь, древнегреческий, древнееврейский, немецкий, польский и даже венгерский языки.

Оценки и восприятие

В Российской империи

Титульный лист знаменитой книги о Сковороде Владимира Францевича Эрна "Григорий Сковорода. Жизнь и учение" (Москва, 1912)

Оценки культурного значения Г. С. Сковороды крайне полярны. О. В. Марченко пишет: "Личность Сковороды постепенно становилась образом, символом, к которому притягивались, вокруг которого кристаллизовались и причудливо выстраивались разнообразные идеологические проекты". В Российской империи одни авторы были склонны видеть в нём значительную фигуру для отечественной культуры ( В. Ф. Эрн, В. В. Зеньковский, Д. И. Багалей и др. - в их произведениях Сковорода предстаёт как "достойный для сердец пример", "первый русский религиозный философ", "первый самобытный мыслитель Руси", "завершитель эпохи казацкого барокко в литературе" и т. д.); другие, напротив, исходили из того, что значение Сковороды незаслуженно преувеличено и искусственно раздуто на волне национального патриотизма ( В. В. Крестовский, Г. Г. Шпет, Э. Л. Радлов и др.). В. В. Крестовский резко отзывался о наследии философа, называя произведения Сковороды "семинарским тупоумием, схоластической ерундой и бурсацкой мертвечиной". Э. Л. Радлов писал беспристрастно: "Большого влияния Сковорода на развитие философии не имел; он оставил после себя лишь кружок поклонников, но не создал школы". Критическая позиция Радлова не была лишена оснований. В период расцвета Российской империи интерес к произведениям Г. С. Сковороды изначально проявляли только московские мартинисты, находившиеся в близких отношениях с учениками философа - Томарой и Коваленским: так через Томару философия Сковороды проникла в труды Жозефа де Местра, а через Коваленского - состоялось знакомство с трудами Сковороды Лабзина, Жихарева и Хомякова. Москвичи также знакомились с творчеством Сковороды благодаря его другу Ф. И. Дискому, предлагавшему в 1817 году свои услуги по разъяснению сочинений Сковороды в " Московских ведомостях ". В письме 1829 года императору Николаю I Ю. Н. Бартенев, с большим пиететом относившийся к мистической литературе мартинистов, писал о жизнеописании: "известного Сковороды, который был украшением века августейшей твоей бабки и венценосного родителя твоего, который в мудрой Екатерине видел Северную Минерву, и которую сей единственно-национальный философ Русский научал любить и благоговеть пред гениальностию мудрой монархини".

Сковорода был особенно любим среди русских вельмож по нескольким причинам: он не только был одним из видных придворных подданных, прославивших Россию в своих произведениях и воспитавших целую плеяду русских государственных деятелей ( Коваленский, Вишневский, Томара), но и стал, наряду с Георгием Конисским, одним из ярких сторонников малороссийской идентичности и служения Малой и Великой России под общим монаршим началом, что не мешало Сковороде быть противником крепостного права. Это обстоятельство привлекало интерес к наследию Сковороды среди русских вельмож и вызывало глубокое негодование у украинофилов. В повести "Близнецы" Тарас Шевченко гневно охарактеризовал Сковороду: "Мне кажется, никто так внимательно не изучал бестолковых произведений философа Сковороды, как князь Шаховской. В малороссийских произведениях почтеннейшего князя со всеми подробностями отразился идиот Сковорода. А почтеннейшая публика видит в этих калеках настоящих малороссиян. Бедные земляки мои!.." Русский писатель Николай Гоголь, напротив, относился к наследию Григория Сковороды с одобрением.

Большой вклад в популяризацию фигуры Сковороды внесли его первые биографы: прежде всего, ученик Михаил Коваленский (автор первого очерка о Сковороде " Жизнь Григория Сковороды. Писана 1794 года в древнем вкусе"). Очерк произвёл сильное впечатление на графа Льва Толстого. Другой видный биограф - Густав Гесс де Кальве - со Сковородой его связал брак с Серафимой Мечниковой, чей отец был близким другом малороссийского философа. Оба биографа - Коваленский и Гесс де Кальве - в красках описали жизнь философа. В меньшей степени на восприятие наследия Сковороды оказали влияние биографические очерки, составленные "обрусевшим швейцарцем" Иваном Вернетом, знавшим Сковороду лично, и Иваном Снегирёвым, опиравшимся на очерк Вернета. Тем не менее, особо ценны воспоминания Вернета о Сковороде как личности: его характере и манере вести спор. Наряду с упомянутыми биографами, особую роль в распространении идей философа сыграл видный молдавский писатель Александр Хиждеу, впервые назвавший Сковороду "русским Сократом", ссылаясь на не сохранившийся до настоящего времени труд философа "Софросина, сиречь, толкование на вопрос, „что нам нужно есть" и на ответ „Сократа!"".

Первым крупным обзорным исследованием, в котором рассматривалось значение жизни и наследия Сковороды, а также его влияние на философию и литературу, по праву считается издание сочинений философа, предпринятое Дмитрием Ивановичем Багалеем к 100-летию со дня смерти малороссийского мудреца. Багалей провёл обстоятельное исследование и, фактически, описал в своих произведениях все наиболее значимые труды, посвящённые жизни и философии Григория Саввича Сковороды, существовавшие на тот момент. К числу наиболее значительных исследований жизни и творчества Сковороды Багалей отнёс работы И. М. Снегирёва, И. И. Срезневского, Н. Ф. Сумцова, А. Я. Ефименко, Ф. А. Зеленогорского и В. И. Срезневского. Особенной похвалы Багалея удостоился труд о Сковороде Владимира Францевича Эрна. Багалей не был склонен преувеличивать значение философских трудов Сковороды и прямо писал, что его жизнь представляет интерес гораздо больший, нежели его произведения. "Общий смысл жизни Сковороды, - пишет исследователь, - вполне сходится с его учением" и в этом состоит его ценность. К числу оригинальных идей своего исследования сам Д. И. Багалей относил сравнительный анализ жизни Сковороды и графа Льва Николаевича Толстого.

В Российской империи Сковорода причислялся как к русским, так и к украинским мыслителям, причём обе характеристики рассматривались не как взаимоисключающие, а как взаимодополняющие и уточняющие. Священник Н. Стеллецкий, к примеру, использовал обе характеристики в своей работе 1894 года. Это обстоятельство объясняется многозначностью обеих характеристик в дореволюционной России. Сковорода мог свободно причисляться к русским философам в силу подданства, языка произведений и этнической принадлежности: последняя признавалась в силу господства концепции триединого русского народа, предпосылки которой проклёвывались уже у самого Григория Саввича Сковороды, а также у его учителя Георгия Конисского, ратовавшего за воссоединение древнерусских земель "мужицких и литвинских" под властью русского царя. Д. И. Багалей даже писал, что в ряде своих высказываний Сковорода "выступает русским националистом". Связь национального и религиозного сознания Сковороды, по-видимому, была в полной мере раскрыта в не дошедших до нас произведениях философа, озаглавленных как "Книжечка о любви до своих, нареченная Ольга православная" и "Симфония о народе". В то же самое время Сковорода мог рассматриваться как украинский мыслитель: во-первых, в силу происхождения, во-вторых, в виду основного места проживания, так как большую часть времени Сковорода проводил в Слободской губернии. Слободская губерния была утверждена на земле, где в XVII веке располагалась засечная черта слободских казацких полков Русского царства. В народе земля называлась слобожанщиной, слободской украйной, засечной чертой, граничной землёй, украйной или окраиной. Топоним слободская украйна нашёл отражение в административно-территориальном делении Российской империи: губерния при Евдокиме Щербинине стала называться в официальных документах Слободской Украинской (безотносительно этнического состава губернии). В силу данного обстоятельства историк Н. И. Петров, к примеру, выделял "малороссийский" и "украинский" периоды Сковороды, опираясь на административно-территориальное деление России. М. В. Безобразова сравнивая Г. Н. Теплова и Г. С. Сковороду утверждает, что Теплов "одинаково малоросс" со Сковородой (при том что Теплов был коренным уроженцем Пскова). В исследовании Безобразова подразумевает, что Теплов жил в Малороссии и служил в гетманской канцелярии. Известно высказывание самого Сковороды на этот счёт: философ называл Малороссию, то есть Киевскую губернию, "матерью", а Украйну, то есть Слободскую губернию - "тёткой". Таким образом, указание как на украинскую, так и на русскую идентичность в произведениях Сковороды и в исследовательской литературе Российской империи, посвящённой философу, не находилось в прямой зависимости от этнического происхождения и лишь частично могло быть связано с культурной самоидентификацией философа и его любовью к "малой родине". В действительности указание на обе формы идентичности могло быть продиктовано различными факторами, одним из которых было административно-территориальное деление страны.

В трудах эмигрантов из России и Австро-Венгрии

Титульный лист книги о Сковороде графа Петра Бобринского "Старчикъ Григорій Сковорода" (Париж, 1929)

"Украинская" концепция получила широкую поддержку в период подъёма Польского государства, преимущественно во Львове и в Варшаве при Юзефе Пилсудском и получила дальнейшее интеллектуальное развитие в трудах эмигрантов из Польши, работавших в Украинском свободном университете сначала в Праге, затем в Мюнхене, а затем в канадской школе украинистики. При этом сторонники обоих "философских лагерей" были идеологически и политически ангажированы в своих исследованиях. Так утверждение украинской парадигмы требовало пересмотра всей интеллектуальной истории Восточной Европы. А. В. Малинов в этой связи пишет: "Д. И. Чижевский, пытаясь составить историю украинской философии, был вынужден непомерно возвеличить значение Сковороды как мыслителя. С одной стороны, он пытался проследить связь его воззрений с традицией немецкого мистицизма, а с другой, ещё более сомнительную связь антиномизма метода его произведений с немецкой идеалистической философией. Впрочем, то обстоятельство, что Сковорода был современником Канта, ещё не делает его кантианцем". Об этом же пишет русский эмигрант Б. В. Яковенко: "Первый по-настоящему русский философ и современник Канта Сковорода, кажется вплоть до своей смерти, не имел никакого представления о великом господствующем философе, да и полностью оставил без внимания его учение". С другой стороны, отмечает А. В. Малинов, бросается в глаза, как В. В. Зеньковский "пытался представить такую эволюцию философских идей русских мыслителей, в которой бы решающую роль играли их религиозные взгляды".

Показательно, что труд В. В. Зеньковского вызвал критику не только со стороны сторонников украинофильского движения, таких как Д. И. Чижевский, но и со стороны русофилов, например, Г. В. Флоровского. В письме Д. И. Чижевскому отец Георгий Флоровский, будучи экуменистом, критиковал В. В. Зеньковского за попытки усмотреть в православии особый русский путь, отличный от западноевропейского. Отец Г. В. Флоровский воспринимал разрыв между "греко-русским" и "романо-германским" мирами как общеевропейскую трагедию и полагал, что противопоставлять Россию Европе в культурном отношении неуместно. Флоровский писал, что такое противопоставление упрощает природу противоречий между упомянутыми "мирами-близнецами", усматривать же в самобытности русского мира чуждое европейским ценностям начало, - по мнению Флоровского, - не только не верно, но и порочно.

В. В. Зеньковский же, по всей видимости, усматривал основную задачу в противостоянии советской парадигме истории философии и занимал охранительную консервативно-православную позицию: труды Д. И. Чижевского и И. Мирчука его при этом мало волновали. И Чижевский, и Зеньковский, в своей интерпретации философских воззрений Сковороды находились под сильным впечатлением от книги о Сковороде Владимира Францевича Эрна. Хотя на первый взгляд могло показаться, что антагонизм между сторонниками "русской" и "украинской" парадигм носил в эмиграции непримиримый характер, на деле сторонники обоих лагерей поддерживали любезные отношения, о чём, в частности, свидетельствует переписка между Флоровским и Чижевским. Некоторые эмигранты, например, Н. С. Арсеньев, и вовсе игнорировали новое политически-ангажированное содержание русской и украинской парадигм и свободно использовали обе характеристики по отношению к Григорию Сковороде безотносительно какой бы то ни было политической нагрузки.

"Советская рецепция"

Интерес к личности и трудам Г. С. Сковороды среди будущих советских историков, философов и партийных деятелей ещё до революции пробудил Владимир Дмитриевич Бонч-Бруевич. В 1912 году сочинения Сковороды были подготовлены В. Д. Бонч-Бруевичем к изданию в серии "Материалы по истории русского сектантства". Первый том, изданный Бонч-Бруевичем, остался единственным. Издание это "сыграло со Сковородой злую шутку": поскольку В. Д. Бонч-Бруевич был близким другом В. И. Ленина, его усилиями Сковорода был включён в подписанный Лениным "План монументальной пропаганды" от 30 июля 1918 года. А. М. Ниженец, знавшая Бонч-Бруевича лично, пишет: "Значення ідей Сковороди у розвиткові культури народів Радянського Союзу високо цінував великий Ленін". Таким образом, Сковорода был официально включён в список исторических лиц, обязательных для упоминания в целях распространения коммунистической пропаганды. Этим обстоятельством объясняется обилие исследований философии Сковороды и возведение многочисленных памятников в его честь в советскую эпоху. Рост интереса к Сковороде особенно возрос в период " коренизации", с чем связано формирование культового образа "философа с котомкой", "борца с царизмом" и "национального освободителя". Таким Григорий Сковорода был воспет не только в советской литературе, но и в кинематографе. Ключевую роль в формировании "советского Сковороды" сыграл известный революционер И. П. Кавалеридзе: по его проектам были установлены памятники Сковороде в Чернухах, Лохвице, Киеве. Кавалеридзе также был автором сценария советского пропагандистского фильма " Григорий Сковорода " (1959 г.), снятого при Хрущёве.

В 1944 году И. В. Сталин организовал в освобождённом Киеве празднества по случаю 150-летия со дня смерти Григория Сковороды. При Хрущёве в Киеве вышло в свет двухтомное собрание сочинений Сковороды в переводе на украинский язык. При Брежневе (к 250-летию со дня рождения Сковороды) был опубликован двухтомник на русском языке в новой орфографии.

Образ "борца с царизмом" плохо сочетался с наличием у Сковороды родственников среди столичных дворян, приближённых к императрице, и друзей среди вельмож, в связи с чем в советской рецепции наследия Сковороды акцент делался на украинском происхождении философа: связь Сковороды с малоземельным казачеством позволяла представить его как борца за народовластие. Таким образом, решались сразу две задачи: с одной стороны, акцент на украинском происхождении позволял отказаться от " малорусской парадигмы" исследований Г. С. Сковороды, распространённой в Российской империи, что способствовало культурной коренизации в УССР; с другой стороны, украинское происхождение Сковороды использовалось для включения наследия Сковороды в диалектику классовой борьбы: противопоставление простого казака "угнетателям-дворянам" изобличало проблему социального неравенства в Российской империи. Тем не менее, в советских сковородоведческих исследованиях включение философа в контекст классовой борьбы невольно способствовало обострению контекста национальной борьбы, проистекавшего из противопоставления украинцев русским. Сковорода, таким образом, не просто становился "борцом за народовластье", но провозвестником украинской вольницы и независимости, борцом за свободу "угнетённого народа" перед лицом русской монархии. Хотя "советская парадигма" исследований Сковороды в силу марксистской направленности была чужда трудам эмигрантов как из русского, так и украинского зарубежья, она развивала "украинскую парадигму" сковородоведения и тем самым способствовала вытеснению "малорусской парадигмы" из истории философии в СССР[источник не указан 2925 дней ].

Титульный лист речи Дмитрия Багалея, прочитанной в СССР в 1922 по случаю 200-летия Григория Сковороды

Хотя советский образ Сковороды, в соответствии с планом монументальной пропаганды В. И. Ленина, должен был насаждаться по всему СССР, в годы коренизации были предприняты большие усилия, чтобы исключить всякую возможность рассматривать Сковороду в русле общерусской истории, в связи с чем памятники философу в РСФСР не возводились. Д. И. Багалей, в частности, упоминает в своём очерке "Григорий Сковорода - украинский странствующий философ" любопытный эпизод: он сообщает в докладе о том, что в начале 20-х годов постановлением совета РСФСР было принято решение о возведении первого в мире памятника философу Сковороде, который должен был появиться в Москве. Однако в дальнейшем, в целях политики коренизации было принято решение отменить проект установки памятника, чтобы избежать укрепления образа Сковороды как русского философа. В дальнейшем все памятники Сковороде возводились на территории УССР. Аналогично, в рамках политики укрепления коренизации, рукописи Сковороды, сохранившиеся в Румянцевском собрании в Москве, куда их завещал передать сын ученика Сковороды Михаила Коваленского, получившего их от Сковороды лично, были в 1955 году изъяты из Румянцевского музея и поступили в Институт литературы им. Тараса Шевченко в Киев.

В официальной советской трактовке Сковорода рассматривался как "крестьянский демократ" и "просветитель народа". И. А. Табачников так писал о Сковороде: "В его мировоззрении всегда брали верх подлинный демократизм, гуманизм, просветительство и воинствующий антиклерикализм". Эту оценку иронически обыгрывает в своём анализе советского сковородоведения А. В. Малинов: "Юродство и опрощенчество понимались как демократизм, нравственные наставления и проповеди - как просветительство, а близкая сектантству критика официальной церковности - как антиклерикализм".

Тем не менее, несмотря на идеологические и пропагандистские рамки, некоторые исследователи наследия Сковороды в советское время смогли существенно расширить знания о философе и изучили целый ряд документов, позволивших уточнить детали жизни странствующего мудреца. В ранней советской историографии большой вклад в сковородоведение внёс знаток его трудов Д. И. Багалей, известный своими исследованиями со времён Российской империи. Багалей детально рассмотрел жизнь философа в контексте "классовой борьбы" и раскрыл общесоциальную проблематику его наследия, привлекая ценные краеведческие материалы.

После Второй мировой войны наибольший вклад в изучение Сковороды в СССР внесли П. Н. Попов и Л. Е. Махновец, критически пересмотревшие ключевые заключения Н. И. Петрова о Сковороде, на которые незыблемо опирался Д. И. Багалей. Несмотря на это, большая часть исследований наследия Сковороды советской эпохи носила сугубо прокламативный характер и не способствовала существенному развитию научных исследований.

На территории Украины имя Г. С. Сковороды носят несколько исследовательских учреждений и высших учебных заведений:

В селе Сковородиновка Харьковской области действовал Литературно-мемориальный музей Г. С. Сковороды. В ночь на 7 мая 2022 года помещение музея разрушено вследствие прямого попадания российской ракеты.

Именем Г. С. Сковороды названы улицы в Чернигове, Киеве, Полтаве, Львове, Днепре, Луганске, Харькове, Хмельницком и других городах Украины.

Портрет Григория Сковороды и два выполненных им рисунка помещёны на 500-гривенной купюре.

23 октября 2021 года в Харькове открыли Сквер мыслителей, посвященный дружеским отношениям между Украиной, Казахстаном и Азербайджаном. Установленная в сквере скульптурная композиция состоит из трех фигур: украинского поэта Григория Сковороды, азербайджанского просветителя Мирзы Фатали Ахундова и казахского поэта Абая Кунанбаева.

22 ноября 2022 года к 300-летию со дня рождения Григория Сковороды НБУ ввёл в обращение памятную монету "Сад божественных песен".

Киновоплощения

Философские трактаты и диалоги

Основные произведения:

Не сохранившиеся произведения:

Рассуждение о поэзии (1751)

Книжечка о любви до своих, нареченная Ольга православная (? - вопрос о подлинности произведения не разрешён)

Симфония о народе (? - вопрос о подлинности произведения не разрешён)

Софросина, сиречь, толкование на вопрос, "что нам нужно есть" и на ответ "Сократа!" (? - вопрос о подлинности произведения не разрешён)

Сковорода играл на скрипке, бандуре, гуслях, флейте. Многие стихи Григория Сковороды положены на музыку. Украинский композитор Леонид Грабовский создал цикл "Temnere Mortem" ( 1991).

Кроме того, существуют сведения о композиторской деятельности Григория Сковороды. В частности, ему принадлежат песни "Ой ти птичко жолтобока", "Стоїть явір над водою".

Одиночные записи музыки Сковороды сохранились в рукописях конца XVIII - начала XIX века. Эту музыку исполнял ансамбль Святослава Крутикова "Camerata Taurica", впоследствии - Ансамбль старинной музыки Константина Чечени.

Стихотворение "Всякому городу нрав і права" входит в репертуар многих современных кобзарей-исполнителей: Сергей Захарец, Тарас Компаниченко, Нина Матвиенко, Александр Триус, Юлиан Китастий.

Библиография

Издания трудов Сковороды

Собрания сочинений

Г. С. Сковорода. Сочинения в стихах и прозе. - СПб., 1861. - (5 трактатов, стихотворения, переписка и др.; изданы И. Лысенковым).

Сочинения Григория Саввича Сковороды, собранные и редактированные проф. Д. И. Багалеем. Юбилейное издание (1794-1894). - 7-й том Сборника Харьковского историко-филологического общества. Харьков, 1894. - (Первая научная публикация значительной части текстов философа. Несколько трактатов опущены по цензурным соображениям). [18]

Собрание сочинений Г. С. Сковороды. Том I. С биографией Г. С. Сковороды М. И. Коваленского, с заметками и примечаниями В. Бонч-Бруевича. СПб., 1912. - (Издан только 1-й том предполагавшегося двухтомника).

Г. С. Сковорода. Сочинения: в 2 тт. - К., 1961.

Г. С. Сковорода. Сочинения: В 2 тт. - (Сер. "Философское наследие"). - М.: Мысль, 1973. - (Под ред. В. И. Шинкарука. По сравнению с собранием сочинений 1961 г., добавлены два ранее неизвестных диалога, впервые опубликованных в 1971 г. - Observatorium и Observatorium specula).

Г. Сковорода Повне зібрання творів: У 2-х т. - К.: Наукова думка, 1973. - Т. 1. - 532 с.; - Т. 2. - 576 с.

Библиография о Сковороде

Примечания

1. Русская орфография последней четверти XVIII века имела ряд особенностей: в частности, графический символ i ["и десятеричное"] мог заменяться на ї (т.е. "и" с диакритическим знаком надстрочного двоеточия), поэтому имя философа в разных рукописях передавалось на разный манер. Сам философ предпочитал написание Григорій Сковорода, однако его ученик Михаил Коваленский в биографии учителя использовал написание в "старом вкусе" - Григорїй Сковорода. Ряд трудностей возникает с написанием отчества философа. В письме к другу помещику Василию Михайловичу Земборскому философ подписывается Григорій сынъ Саввы Сковорода, то есть прибегает к удвоению литеры в ["ве́де"] в имени Савва, что характерно дня современного русского литературного языка (См.: Сковорода Г. Повна академічна збірка творів. - Х., 2010. - С. 1279), однако, обыгрывая своё отчество в псевдониме Варсава, Григорий Сковорода из соображений благозвучия избегает удвоения литеры в (См.: Сковорода Г. Повна академічна збірка творів. - Х., 2010. - С. 871). Михаил Коваленский использует в биографии учителя написание его отчества с одной в - сын Савы. Помимо этого Сковорода, как и ряд других современников, нередко опускал литеру ъ ["еръ"] в окончаниях после согласных.

2. В большинстве исследований ошибочно указывается Полтавская губерния, утверждённая в 1802 г., хотя ещё Михаил Коваленский, первый биограф философа, справедливо писал, что село Чернухи принадлежало к Киевскому наместничеству. В пер. пол. XVIII века по-прежнему сохранялось сотенно-полковое деление казацких земель, отчего местечко Чернухи, в котором родился Сковорода, относилось к Чернухинской сотне Лубенского полка. Согласно же административному делению Российской империи, Чернухи, равно как и все земли Лубенского полка входили в состав Киевской губернии, утверждённой в 1708 году Петром I. На провинции Киевская губерния в то время не делилась, так как в ней продолжали действовать сотенно-полковые казацкие институты.

3. Мать Владимира Сергеевича Соловьёва Поликсена Владимировна (в девичестве Романова) состояла в прямом родстве с братом Григория Саввича Сковороды Степаном. Брат философа Владимира Сергеевича Соловьёва Михаил Сергеевич Соловьёв был женат на Ольге Михайловне Коваленской, приходившейся внучкой ученику Григория Саввича Сковороды Михаилу Ивановичу Коваленскому. Таким образом, в семье Соловьёвых соединилась кровь потомков учителя и ученика.

4. Более точную степень родства установить невозможно.

5. Л. Е. Махновец смог на основе списков учащихся Харьковского коллегиума, а также переписки философа установить некоторых из тех студентов Харьковского коллегиума, с кем Сковорода поддерживал тёплые отношения. К их числу относятся Михаил и Григорий Коваленские, дети священника Ивана Коваленского из Николаевской церкви Александровской крепости под Харьковом; Василий Белозерский, сын священника Максима Белозерского из Дмитровской церкви в Белой Слободе (он поступил в коллегиум в один год с Михаилом Коваленским, т.е. в 1754 году); Яков Правицкий, сын священника Петра Правицкого из Николаевской церкви, расположенной в селе Жироха под Харьковом; Яков Енкевич - харьковец, сын священника Бориса Енкевича из Троицкой церкви под Харьковом, он состоял в близком родстве с семьёй Коваленских; наконец, Николай Заводовский, близкий друг Михаила Коваленского, также поступивший с ним в коллегиум в один год, т.е. в 1754 году. (См.: Махновець Л. Е. Григорій Сковорода. К., 1972. С. 185-186.)

6. В опубликованном в 1923 году русском издании текста Д. И. Багалей убрал фразу о памятнике русскому философу.

Литература

Ключевые труды о Сковороде в Российской империи:

Гесс де Кальве Г. Сковорода, украинскій Философъ. - Два письма Сковороды 1790 года // Украинскій вѣстникъ на 1817-й годъ, издаваемый Евграфомъ Филомаѳитскимъ и Разумникомъ Гонорскимъ. Часть шестая. Мѣсяцъ Апрѣль. - Харьковъ: В Университетской Типографіи, 1817. - (V. Смѣсь). С. 106-131.

Русова С. Ф. Странник. Григорий Саввич Сковорода: биографический очерк. - Харьков: Электр. Типо-Литогр. С. А. Шмерковича, 1903. - 36 с.

Сумцов Н. Ф. Сковорода и Эрн // В. Ф. Эрн: pro et contra /Сост., вступ. ст., коммент. А. А. Ермичева. - СПб: РХГА, 2006. - С. 675-684, 953-956.

Сковорода и последующая русская мысль // В. Ф. Эрн: pro et contra /Сост., вступ. ст., коммент. А. А. Ермичева. - СПб: РХГА, 2006. - С. 1-8.

Ключевые труды о Сковороде русского и украинского зарубежья:

Труды о Сковороде в CCCР:

Барабаш Ю. Я. "Знаю человека..." Григорий Сковорода: Поэзия. Философия. Жизнь. - М., 1989.

Билыч Т. А. Г. С. Сковорода - выдающийся украинский философ XVIII века / Т. А. Билыч, канд. фил. наук; М-во культуры СССР. Киевский гос. ун-т им. Т. Г. Шевченко. - [Киев]: Изд-во Киевского гос. ун-та, 1953. - 39 с.

Лощиц Ю. М. Сковорода. - Москва: Молодая гвардия, 1972. - 220, [3] с., [12] л. фото. - (Жизнь замечательных людей: сер. биогр.; № 13 (520)).

Тычина П. Г. Сковорода: Симфония: [поэма] / пер. с укр. П. Панченко; [вступ. статья С. Тельнюка; худож. Е. Муханова]. - Москва: Сов. писатель, 1984. - 416 с.

Шабловский Е. С. Г. С. Сковорода. - М., 1972.

Шкуринов П. С. Мировоззрение Г. С. Сковороды. - М., 1962.

Лосев А. Ф. Г. С. Сковорода в истории русской культуры // Лосевские чтения. Материалы научно-теоретической конференции ..., Ростов-на-Дону, 2003, с. 3-8.

Труды о Сковороде в современной России:

Малинов А. В. Философские взгляды Григория Сковороды. - СПб., 1998.

Марченко О. В. Очерки по истории философии. - М, 2002.

Марченко О. В. Григорий Сковорода и русская философская мысль XIX-XX веков. - М, 2007.

Марченко О. В. Творчество Григория Сковороды в размышлениях Дмитрия Чижевского: некоторые замечания // Вестник Православного Свято-Тихоновского гуманитарного университета. I. Богословие. Философия. - 2009. - Вып. 3 (37). - С. 35-43.

Марченко О. В. Творчество Григория Сковороды в размышлениях Дмитрия Чижевского: истоки и вехи //Kultura i oświata w europejskim międzywojniu (1918-1939). - Siedlce, 2010. - S. 129-137.

Марченко О. В. О переводах Григория Сковороды из Цицерона и Плутарха // Вестник РГГУ - Философия, социология, искусствоведение, № 3-2 (18). М., 2019. С. 199-204.

Сковорода, Григорий Саввич / Марченко О. В. // Сен-Жерменский мир 1679 - Социальное обеспечение. - М. : Большая российская энциклопедия, 2015. - С. 356. - (Большая российская энциклопедия : [в 35 т.] / гл. ред. ; 2004-2017, т. 30). - ISBN 978-5-85270-367-5.

Рабжаева М. В., Семенков В. Е. "Сон" Г. С. Сковороды как репрезентация творческой фрустрации // Русская антропологическая школа. Труды. Вып. 5. РГГУ. - М., 2008, - с. 349-365.

Шамина Л. А. Русская религиозная философия второй половины XVIII века: Розенкрейцеры и Г. С. Сковорода. Ростов-на-Дону: РГУ, 1998.

Шемякина Е. Д. Григорий Сковорода: мыслитель и человек эпохи Барокко // Русь, Россия. Средневековье и Новое время, № 3. М., 2003. С. 486-491.

Труды о Сковороде в современной Украине:

Йосипенко С. Л. Философия Григория Сковороды: проблемы, направления и история исследования

Попович М. В. Григорій Сковорода: філософія свободи / М. В. Попович. - К.: Майстерня Білецьких, 2007. - 256 с.

Ушкалов Л. В., Марченко О. В. Нариси з філософії Григорія Сковороди. - Харків: Основа, 1993. - 152 с.

Ушкалов Л. В. Біблійна герменевтика Григорія Сковороди на тлі українського барокового богомислення // Збірник Харківського історико-філологічного товариства. - 1999. - Т.8. - С.23-44.

Чернишов В. В. Релігійні основи світогляду Г. Сковороди [19]

Чернишов В. В. Scientia divina: вчення Г. С. Сковороди про вищу науку // Практична філософія. - 2007. - № 2. - С. 167-173.

Чернишов В. В. Вчення Г. Сковороди про особистість любомудра-благовісника // Науковий вісник Чернівецького університету. Збірник наукових праць. Випуск 346-347. Філософія. - С. 136-141

Чернишов В. В. Г. Сковорода та філософія Просвітництва // Г. С. Сковорода і образи філософії. Збірка наукових статей / Науковий редактор О. М. Кривуля. - Харків: Майдан, 2007. - С. 18-32.

Чернышов В. В. Философия жизни Г. Сковороды. (Историко-философский контекст) // Філософія і світ повсякденності. Збірка наукових статей / Науковий редактор О. М. Кривуля. - Харків: Видавництво "АТЛАС", 2008. - С. 230-242.

Чернишов В. В. Тема часу в тематичній структурі діалогу Г. С. Сковороди "Разглагол о древнем міре" // Дні науки філософського факультету - 2004: Міжнародна наукова конференція (12-13 квітня 2006 року): Матеріали доповідей та виступів. К.: Видавничо-поліграфічний центр "Київський університет", 2006. - Ч. ІІ. - 145с. - С. 36-38.

Чернышов В. В. Понятие "Materia Æterna" у Г. С. Сковороды // Философия и будущее цивилизации: Тезисы докладов и выступлений IV Российского философского конгресса (Москва, 24-28 мая 2005 г.): в 5 т. Т.2. - М.: Современные тетради, 2005. - 776 с. - С. 346-347.

Чернышов В. В. Поиски смысла жизни в философии Г. Сковороды // Учення Г. Сковороди про дух, духовність та істину: історія і сучасність // Матеріали ІІ Міжнародної науково-теоретичної конференції: Наукове видання. - Суми: Вид-во СумДУ, 2007. - С. 152-154.

Другие исследования:

Шевчук Т. Факты и мифы о заграничном периоде жизни Г. Сковороды. - В: 35 години кафедра "Обща и сравнителна литературна история" Великотърновски университет. Велико Търново, 2010

Воздвиженский В. О. Венгерские мотивы в литературно-философском творчестве Г. С. Сковороды. Lambert Academic Publishing, 2018.

Сковорода Г. С. Беседа, нареченная Двое. О том, что блаженным быть легко. - М.: Тип. Решетникова, 1837.- 53 с. на сайте Руниверс

Сковорода Г. С. Дружеский разговор о душевном мире. - М: Тип. Решетникова, 1837.- 93 с. на сайте Руниверс

Полное собрание сочинений Г. C. Сковороды

О. В. Марченко. Сковорода // Новая философская энциклопедия : в 4 т. / пред. науч.-ред. совета В. С. Стёпин. - 2-е изд., испр. и доп. - М. : Мысль, 2010. - 2816 с.

Сковорода, Григорий Саввич - Биография. Библиография. Философские, этические взгляды. Высказывания

Страница Григория Сковороды на культурном портале Эксперимент. Биография, статьи, произведения

Интересные факты из жизни, творчество Григория Сковороды

Произведения Сковороды на аудиобиблиотеке litplayer

Памятник Григорию Сковороде в Киеве.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода, Григорий Саввич - Википедия

# data[].attributes.attachment_link.description
Григо́рий Са́ввич Сковорода́ ( рус. дореф. Григорій Саввичъ Сковорода, Григорій сынъ Саввы Сковорода, лат. Gregorius Sabbae filius Skovoroda, укр. Григорій Савич Сковорода; 22 ноября ( 3 декабря) 1722, Чернухи, Киевская губерния, Российская империя - 29 октября ( 9 ноября) 1794, Ивановка, Харьковское наместничество, Российская империя) - русский и украинский странствующий философ, поэт, баснописец и педагог, внёсший значительный вклад в восточнославянскую культуру.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Фонд Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Учасники проектів Вікімедіа

# data[].attributes.attachment_link.title
Хата — Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дніпро́ (МФА: [d̪ɲiˈprɔ] ( прослухати); також Дніпр, заст. укр. Дні́пер [4], ст.-слов. Дънѣпръ, біл. Дняпро, рос. Днепр, крим. Özü, дав.-гр. Βορυσθένης, Борисфен, або Бористен, лат. Danapris, поетична назва - Славу́тич)[2][5] - четверта за довжиною (після Волги, Дунаю та Уралу) і третя за площею басейну річка Європи (після Волги й Дунаю), річка з найдовшою течією в Україні. У природному стані довжина Дніпра становила 2285 км, тепер (після побудови каскаду ГЕС та водосховищ[6], коли в багатьох місцях випрямили фарватер) - 2201 км; у межах України - 981 км[2][3][7]. Площа басейну - 504 тис. км², з них у межах України - 291,4 тис. км²[3].

Назва Дніпро є скіфською за походженням. Скіфське Данапр перекладається як " глибока річка" ( дан - річка + апр - глибокий).

Найдавніші письмові відомості про Дніпро залишив грецький історик і географ Геродот у четвертій книзі своєї історії, що називається " Мельпомена": Борисфен - так він називав Дніпро. Перші вітчизняні відомості про Дніпро є в літописах Київської Русі - "Повість временних літ" й у великому поетичному творі "Слово о полку Ігоревім".

Дніпро - типова рівнинна річка з повільною й спокійною течією.

Дослідження М. Веклича показують, що Дніпро зародився близько 5-6 млн років тому, у Берегівський час, після трансгресії палеоген- неогенового моря.

Водойма має звивисте річище, утворює рукави, багато перекатів, островів, проток, мілин. Поділяється на три частини: верхня течія (Верхній Дніпро) - від витоку до міста Києва (1320 км), середня (Середній Дніпро) - від Києва до Запоріжжя (555 км) і нижня (Нижній Дніпро) - від Запоріжжя до гирла (326 км).

Річка тече серединою України, з півночі на південь. Напрям течії кілька разів змінюється: від джерел до Орші Дніпро плине на південний захід, далі до Києва - прямо на південь, від Києва до Дніпра - на південний схід. До Запоріжжя йде коротший відтинок річки (завдовжки 90 км), спрямований на південь. Далі, до свого лиману, вона тече в південно-західному напрямку. Отож Дніпро в ширину займає 9° 18' і утворює на території України подобу великого лука, зверненого на схід, що вдвічі збільшує шлях Дніпром із Центральної України до Чорного моря: відстань від Києва до гирла Дніпра по прямій лінії - 450 км, річкою - 950 км.

Ширина долини річки - до 18 км. Ширина заплави - до 12 км. Площа дельти - 350 км².

Дніпро бере початок у невеликому болоті Аксенінський мох на південному схилі Валдайської височини біля села Бочарово Смоленської області Росії. Зі схилів Валдайської височини витікає також Волга, Західна Двіна, Ловать, Сясь та Молога. Впадає Дніпро в Дніпровсько-Бузький лиман Чорного моря.

У верхній частині, до Дорогобужа, Дніпро ще маловодний і тече серед лісистої рівнини, його ширина - до 30 м. Нижче, від Дорогобужа до Орші, тече вже в західному напрямку, шириться до 40-120 м і стає сплавним, а під час високого водостану навіть судноплавним. Вище від Орші Дніпро перетинає девонські вапняки, утворюючи невеликі Кобеляцькі пороги. Від Орші до Києва річка тече просто на південь і біля Рогачова виходить на Поліську низовину, а від Лоєва тече вже територією України, де утворює Старий Дніпро.

Схил правого берега Дніпра біля селища Витачів Київської області

Закрижаніле русло Дніпра на північ від Києва, зняте 9 лютого 2017 року з МКС.

Від Києва до Дніпра річка проходить на пограниччі Придніпровської височини й Придніпровської низовини. Долина річки тут виразно асиметрична: праві схили круті та високі, ліві - низькі й пологі. Правий берег підноситься на 100-150 м, він порізаний глибокими долинами й ярами та заліснений, утворює мальовничий гірський краєвид. На таких Дніпровських горах лежить Київ, а нижче за течією біля Канева, на Чернечій, тепер Тарасовій горі, розташована могила Тараса Шевченка. Лівий берег низький, піщаний, часто вкритий сосновим лісом, підноситься на схід широкими терасами. Долина річки широка - 6-10 км, біля Переяслава й Черкас навіть 15-18 км, ширина - 200-1200 м. Нижче від Черкас до побудови Кременчуцького водосховища Дніпро ділився на рукави й утворював острови.

Між Дніпром і Запоріжжям річка перетинає Український щит. У минулому тут були пороги, тепер вони вкриті водами Дніпровського водосховища.

Нижче від Запоріжжя Дніпро входить у степову, суху (300-400 мм опадів на рік) Причорноморську низовину і повільно тече на південний захід, до моря. Нижче від звуження русла, біля північного району Запоріжжя - Кічкасу, річка ділиться на 2 відноги, що обтікають великий скелястий гранітовий острів Хортиця - колишній осідок Запорозької Січі. Ширина річкової долини в цьому місці - 4 км. Далі вона розширюється до 20 км.

Раніше річка нижче Хортиці текла багатьма руслами болотистою рівниною, яку навесні та під час літніх повеней заливала вода. Це так звані плавні, вкриті листяним лісом, очеретом, рогозою, заливними луками, озерами й болотами. Найбільші плавні простягалися між Дніпром і його лівою притокою Конкою - так званий Великий Луг (ширина - до 20 км, довжина - до 60 км), відділений вузькою смугою плавнів поблизу міста Нікополя від другого широкого комплексу - Базавлуцьких плавнів. Але долина річки змінилася після спорудження другої великої греблі на Дніпрі й великого Каховського водосховища. Нині майже вся територія Великого Лугу, за винятком кількох сотень гектарів у південно-східній частині острова Хортиця й на лівому березі, залита водами Каховського водосховища, яке також називають Каховським морем.

Нижче від правої притоки - річки Базавлук - долина Дніпра знову звужується, ширина заплави тут 3-7 км, а при впадінні в лиман - до 10 км. До міста Каховки обидва береги річки високі (біля Нікополя - 80 м), від Каховки лівий - низький.

Нижче від Каховки починається гирлова частина Дніпра. Від Херсона річка ділиться на рукави й утворює велику дельту (350 км²) з безліччю острівців та озер. Близько 2/3 дельти займають плавні, 1/3 - вода.

Дніпро вливається в Дніпровсько-Бузький лиман кількома мілководими гирлами, найважливіші з них - Збурівське, Кізилмицьке і Бокач або Рвач. Поглиблення останнього, дає можливість морським суднам доходити до Херсона.

Водний режим Дніпра визначається добре вираженою весняною повінню, низькою літньою меженню з періодичними літніми паводками, регулярним осіннім підняттям рівня води та зимовою меженню. Площа басейну Дніпра - 504 000 км², з них у межах України - 291 400 км². Частка площі водозбору річки на території України - понад 48 %. З давно заселених основних українських земель лише Галичина, західна частина Волинської землі й Закарпаття лежать за межами басейну Дніпра.

Верхня частина басейну Дніпра розташована в районі надмірного й достатнього зволоження ( лісова зона), середня - в районі нестійкого (зона лісостепу й північного степу), а нижня - в районі недостатнього зволоження (зона степу). Живлення Дніпра змішане. У верхній частині басейну переважає снігове живлення (близько 50 %), на дощове й підземне припадає відповідно 20 і 30 %. Нижче, в межах степової зони, частка снігового живлення зростає до 85-90 %, підземного - зменшується до 10-15 %, а дощового майже немає. Близько 80 % річного стоку Дніпра формується в верхній частині басейну, де випадає багато опадів, а випаровування мале. Зокрема, верхній Дніпро з Березиною й Сожем дає 35 % річної маси води, Прип'ять - 26 % і Десна - 21 %. Середній річний стік річки поблизу Києва - 43,4 млрд м³ (1370 м³/с), а в гирлі - 53,5 млрд м³ (1700 м³/с). Найбільший відсоток води (55-57 % річної кількості) стікає в Дніпро у весняні місяці, коли тануть сніги, найменший - взимку (12 %); на літо припадає 17-21 % річного стоку, на осінь - 12-14 %. Відхилення від цих даних бувають досить значні, наприклад, весняний стік води в Києві коливається в різні роки від 46 до 78 %.

Водозбірний басейн Дніпра

Водозбірний басейн Дніпра на території України

Річкова мережа приток Дніпра на території України

Водний режим річки суттєво змінився після будівництва каскаду водосховищ - Дніпро перетворився на низку довгих штучних озер, відокремлених греблями та штучними водоспадами від природних відтинків річки; пообіч прорито канали з численними шлюзами. Водосховища вирівнюють рівень води в Дніпрі, а нижче гребель льодовий покрив тримається менше. Однак їхнє будівництво порушило екологічну рівновагу, докорінно змінило умови водообміну. Порівняно з природними умовами він уповільнився в 14-30 разів.

На притоки Дніпро порівняно небагатий. Їхній розподіл за течією річки вельми нерівномірний, найбільше приток зосереджено в частині від витоку до Києва, тоді як нижче міста й до гирла їх мало.

У басейні Дніпра протікає 15 380 малих річок або ж близько 25 % від їх загальної кількості в Україні. Спільна їхня довжина - 67 156 км, із них річок, довжиною 10 км і більше - 13 998 із сукупною протяжністю 35 041 км.

У верхній частині, до міста Дорогобуж, Дніпро - це ще невелика річка. На теренах України вона стає вже значно повноводнішою, бо приймає свої найбільші притоки. На білоруській території: правобічну й багатоводну Березину (довжина - 613 км, величина стоку - 24 530 км²) і лівобічний Сож (648 км і 42 140 км²), на території України - Прип'ять (802 км і 114 300 км²) і Десну (1187 км і 88 840 км²) і середні притоки Тетерів, Ірпінь та малі річки Жидок, Ратуха. Після впадіння цих річок ширина Дніпра доходить до 700 м, глибина - до 8 м. Витрата води (кількість води, що припливає крізь поперечний переріз річки за 1 секунду) зростає з 45 м³ біля Орші до 108 м³ біля Рогачова і 1380 м³ - біля Києва.

Притоки, що їх приймає Дніпро в середній течії, менші, ніж у верхній, і суттєво бідніші на воду. Праві притоки: Стугна, Красна, Бобриця, Сквира, Леглич, Бобриця, Рось, Вільшанка, Ірдинка, Тясмин і Цибульник короткі й течуть переважно вузькими руслами, виробленими в гранітовому підложжі. Ліві, що мають витоки здебільшого на Середній височині й перетинають усю Придніпровську низовину, довші, широкі, з низькими берегами й терасами, - це Трубіж, Супій, Сула (457 км, сточище - 19 640 км²) з Удаєм, Псел (806 км і 22 820 км²), Ворскла (421 км і 21 400 км²) і Самара (391 км і 23 180 км²). Але всі вони порівняно несуттєво збільшують кількість води в Дніпрі.

Взимку Дніпро замерзає зазвичай після 20-денної температури нижче 0 °С. Замерзання починається з півночі, а скресання льодового покриву - з півдня. Завдяки цьому затори криги та спричинені ними повені на Дніпрі трапляються рідко.

В таблиці наведено середній час появи криги на річці й скресання біля окремих міст (джерело[11]):

Навігація на Дніпрі залежить від тривалості весняного льодоходу й початку зимового льодоставу. За даними спостережних пунктів, що облаштували на річці наприкінці XIX століття, тривалість весняного скресання криги на Дніпрі тоді складала в середньому від 5 до 12 днів, причому найдовший льодохід був у верхній частині річки, між Дорогобужем і Могильовом, і в середній частині, між Києвом і порогами в тому числі. Осіннє замерзання не впливало на навігацію і завжди тривало значно довше - в середньому від 9 до 37 днів, причому найдовше воно було на ділянці від гирла Прип'яті і аж до порогів.

Супутниковий знімок гирла р. Дніпро, отриманий 7 серпня 2015 року

Дніпро вливається в Дніпровсько-Бузький лиман кількома мілководими гирлами, найважливіші з яких - Збурівське, Кізилмицьке і Бокач або Рвач, а потім разом із Південним Бугом, крізь Кінбурнську протоку - в Чорне море.

На українській ділянці Дніпра розмістилися 25 міст:

У Дніпрі і його водосховищах станом на 1 січня 1999 року мешкали представники 8 систематичних відділів водоростей: синьо-зелені, діатомові, зелені, динофітові, евгленові, жовто-зелені, золотисті, криптофітові. Особливо різноманітні - зелені. Серед них інтенсивно розвивалися вольвоксові, протококові, улотриксові, зігнемові, десмідієві водорості.

На різних ділянках Дніпра до зарегулювання й у різні роки існування водосховищ виявляли 69 видів вищих водних рослин - макрофітів. Будівництво водосховищ істотно вплинуло на водну й прибережну рослинність Дніпра і його заплави. Одні рослини не витримали нових умов існування, інші, навпаки, розвивалися краще, внаслідок чого видовий склад рослин до і після затоплення на всіх ділянках Дніпра змінився. Наприкінці 1970-х років у кожному з водосховищ росло кілька десятків видів вищих водних рослин, але особливих відмінностей у кількості представлених видів дослідники не відзначали.

Вища водна рослинність Дніпровсько-Бузького лиману представлена 26 видами. З підвищенням мінералізації води від дельти Дніпра до Кінбурнської коси кількість видів скорочується (від 25 видів у східній частині лиману до 7 видів - в західній). Значні площі незарослих мілин зосереджені в західній частині лиману, де великий вплив морської води. А основні масиви зарослих - в східній частині вздовж переднього краю дніпровської дельти і біля лівого берега.

У верхньому Дніпрі зовсім зникло чимало типових річкових риб, в тому числі прохідні риби - білуга, чорноморсько-азовський осетер та оселедець, лосось, річковий вугор, а також зменшилась чисельність стерляді, підуста, головня, в'язя, жереха, линка. Їхнє місце займають озерні форми: лящ (близько 40 % вилову), щука, сом, короп, плітка, окунь.

У цілому за час існування водосховищ видовий склад риби в Каховському водосховищі зменшився від 67 до 56, в решті - від 58 до 45-50. З наявних 56 видів риб дніпровських водоймищ - станом на 2006 рік - 13 долучають до сміттєвої (непромислової) риби, що через малі розміри не мала промислового значення. Корисними були лише 23 види.

У середині 50-х років річка давала близько 80 % усієї виловленої в річках УРСР риби: 7800-11 000 тонн на рік. У середині 90-х - 18 500 тонн, що в грошовому еквіваленті перевищувало 33 мільйони гривень, а в 2000 році - 7000-8000 тонн на рік.

Також у Дніпрі водиться 2 види раків: довгопалий та товстопалий.

Прижилися біля Дніпра навіть сірі ворони - вони збирають на березі молюсків і мертвих рибок, а також нападають на багатьох птахів і їхні гнізда.

У басейні Дніпра живе близько 30 видів ссавців, що відносяться до 4 рядів: комахоїдні, рукокрилі, хижі та гризуни.

На Дніпрі живуть хохулі - представники ряду комахоїдних, найстаріші ссавці в Україні. Хохуля - цінний хутровий звір, занесений до Червоної книги України.

Рукокрилі, що ведуть вечірній і нічний спосіб життя, менш вивчені тварини. У басейні Дніпра мешкає ставкова (занесена до Червоної книги України) і водяна нічниця.

У затонах живе річкова видра, а біля річки й частково у воді - норка. Вони належать до хижих звірів, їх занесено до Червоної книги України. Водиться в Дніпрі та його притоках і річковий бобер - найбільший гризун Євразії. Полювання на нього в Україні заборонене. Також у Дніпрі живе нутрія. А в 1944- 1946 роках в Україну завезли північноамериканського гризуна ондатру, який також прижився на річці та її притоках.

"Борисфенський шлях" в нижній течії. Карта 1643 року

Дніпро тісно пов'язаний з історією східних слов'ян, які розселялися по річці та її притоках - Прип'яті, Десні, Росі тощо. Тоді річки були основними шляхами - вони зв'язували віддалені землі і сприяли об'єднанню племен в одну державу - Київську Русь. Середнє Подніпров'я на чолі з Києвом було давнім культурним центром, навколо якого на межі VIII- IX століть об'єдналися східні слов'яни. По Дніпру та його притоках поширювалась культура Київської Русі - писемність, архітектура, мистецтво, - виникали великі міста, що своєю чергою ставали центрами розселення людей і розвитку господарства.

Найдавніші письмові відомості про Дніпро залишив грецький історик і географ Геродот у четвертій книзі своєї історії, що називається " Мельпомена". Геродот відвідав грецькі колонії на берегах Дніпровського лиману за 450 років до нашої ери, а також плавав по річці до самих порогів. Опис Дніпра вище порогів історик зробив за розповідями купців, що плавали по річці в торгових справах. З того часу про велику слов'янську річку писали безліч істориків і письменників - і давніх часів, і Середньовіччя. Перші вітчизняні відомості про Дніпро є в літописах Київської Русі "Повість врем'яних літ" і у великому поетичному творі "Слово о полку Ігоревім".

Назва річки " Дніпро" вперше трапляється в літературних пам'ятках першої половини IV століття нашої ери. Походить від давньосхідноіранського " велика річка". До того річка мала давньогрецьку назву , що означає " той, що тече з півночі". Предки українців, давні східні слов'яни, називали її Славутичем (" син слави") - ця назва досі зрідка використовується як синонім, особливо як поетична назва; римляни називали річку Данаприс, турки - Узу або Узи. Деякі дослідники схиляються до думки, що Дніпро в давнину називався Сіндгу, Сінд, Інд, оскільки в пониззі річки існувала Сіндика, інакше - Сіндська Скіфія.

Дніпро з'єднував Київську Русь з іншими державами й народами. Річкою пролягав стародавній торговий шлях, що в Лаврентіївськім літописі названо "великим шляхом з варяг у греки". Варязький шлях зв'язував Чорне та Балтійське моря й вів до Візантії.

Також ці райони в давні часи були ареною боротьби з азійськими ордами - хозарами, печенігами, половцями, татаро-монголами. Зміцнення кочівників, з одного боку, й ослаблення Києва, з другого, були причиною того, що Дніпровий шлях ставав все менш доступний і з кінця XII століття його функції став перебирати на себе Дністровий шлях зі столицею Галицького князівства - Галичем. Завоювання України татарами остаточно знівелювало значення Дніпрового шляху й міст на ньому. Відродилося воно лише в XVI столітті.

На Дніпрі було засновано козацьку вольницю Запорозьку Січ, звідки козаки на швидких чайках здійснювали походи до османських берегів. Водами Дніпра вони спускалися крізь кінбурнську протоку до Чорного моря й нападали на ворожі фортеці. Січ неодноразово міняла своє місце, але лишалася в районі Дніпрових плавнів: болота та плавні захищали її від татар і османських галер.

За Богдана Хмельницького Дніпро став головною річкою козацької держави. В добу , коли держава Хмельницького розпалася на Лівобережну й Правобережну з окремими гетьманами, війни між претендентами, що намагалися об'єднати державу, супроводжувалися переходами через Дніпро (зокрема, походи Тетері, Брюховецького і Дорошенка в 1660-х роках).

Згодом Дніпро на довгій лінії від Лоєва до Кременчука (за винятком околиць Києва) став кордоном московської й польської сфери інтересів аж до 1793 року. В межах Литовсько-Польської держави господарське значення мала верхня частина річки й її праві притоки, зокрема Прип'ять, і Десна: ними перевозили товари на захід і північний захід - до Вісли, Німана й Балтійського моря.

Наприкінці XVIII століття басейн Дніпра перебував під контролем Російської імперії. Уряд країни намагався провести регуляцію річки й усунути пороги, щоби створити суцільний водний шлях. Проте із розвитком залізниць, проєкти трансформації Дніпра не було реалізовано. Річка залишалася поділеною на дві частини: передпорозьку і запорозьку.

В історії дослідження Дніпра розрізняють кілька періодів. Початковий - це період збору інформації про річку. Перші загальні відомості були опубліковані в " Книге Большому Чертежу" ( 1627 рік).

Наступний період - це друга половина XIX - початок XX століття, коли різко зросли технічний рівень і обсяг досліджень, почалися стаціонарні роботи й розвинулась мережа спостережних пунктів за водним режимом річки. Організовані вони були на початку XIX століття. Перший постійний водомірний пост на Дніпрі відкрито поблизу Києва 1804 року, а регулярні водомірні спостереження розпочалися в 1839 році. Вже наприкінці XIX століття з'явилися підсумкові наукові праці. Серед них виділяють двотомне ілюстроване видання Миколи Максимовича "Днепр и его бассейн" рос., що вийшло в Києві в 1901 році. Максимовича вважають основоположником наукових гідрологічних досліджень Дніпра та його басейну.

Дніпрові пороги. Карта кінця XIX - початку XX століття

До початку XX століття в руслі Дніпра були пороги - між містами Дніпро і Запоріжжя. На сьогодні їх затоплено водами Дніпровського водосховища. Якщо каміння й скелі перетинали частину течії, вони називалися заборами, якщо всю річку - порогами. В середній течії Дніпра існувало 9 порогів, 30-60 заборів та 60 островів. Загальна довжина ділянки, де вони знаходились, - близько 65-75 км, висота падіння води - 30-40 м. Найбільше судноплавству перешкоджали пороги, вони розміщалися в такому порядку:

Перші роботи з розчищення порогів звелів виконати ще Петро І. У 1803- 1805 роках у найбільшому й найгрізнішому Ненаситецькому порозі обладнано двокамерний шлюз із підпором 4,27 м. Проте його конструкція виявилася недосконалою й шлюз зруйнувався.

Із розвитком залізниці роботи на Дніпрі відійшли на другий план, хоча проєкти приборкання порогів все ще розроблялися ( 1878, 1880- 1884, 1891 роки). Лише в 1905 році в проєкті шлюзування порогів інженерів Максимова й Графтіо з'явилася ідея використати енергію самої річки.

У проєктах 1910- 1913 років (інженер Шаппюї, професор Гольє, професор Бахметьєв) вперше передбачалося регулювання стоку для підвищення потужності гідростанції. Але проєкти затоплення порогів, створення гідроелектростанцій і з'єднання Дніпра судноплавними каналами з Двіною (шлях Херсон- Рига), Віслою ( Київ- Гданськ) та Дінцем і Донецьким басейном не було реалізовано через Першу світову війну. Не зміг їх втілити й Департамент Водного Господарства новоутвореної УНР. Але, попри недостатні роботи, транспортове значення Дніпра перед першою світовою війною зросло.

З русла Дніпра, яке протікає теренами України, в природному стані збереглося лише 100 км. Решта - зарегульована каскадом дніпровських водосховищ: Київським, Канівським, Кременчуцьким, Кам'янським, Дніпровським, Каховським із загальною площею водного дзеркала 6 979 км² і повним об'ємом 43,8 км³ води, що відповідно становить 94,7 і 90,8 % до загальної кількості всіх великих водосховищ України.

Масові проєктні й практичні будівельні роботи на Дніпрі розпочалися в 1927 році, після початку спорудження Дніпровської гідроелектростанції ( ДніпроГЕС), а з нею й цілої низки гідровузлів. Ця праця багатотисячного колективу проєктантів і будівельників завершилася 1980 року. За цей час річку від державного кордону з Республікою Білорусь до Каховки перетворили на каскад водосховищ.

У басейні Дніпра створено 24043 ставки (48 % від загальної кількості ставків України) із загальною площею водного дзеркала 1532,8 км² і повним об'ємом 2,09 км³ води.

По течії Дніпра Україною є шість шлюзів (Київський, Канівський, Кременчуцький, Кам'янський, Запорізький, Каховський). За їх проходження стягується плата, розмір якої залежить від модуля судна (куб. метрів) та виду плавання - закордонне чи каботажне.

Господарські об'єкти у басейні Дніпра протягом десятиліть нарощували водокористування без урахування економічних та екологічних наслідків для України, зазначають екологи. В басейні річки зосереджено чимало промислових виробництв із переважанням "брудних" галузей ( металургійна, хімічна, вугільна), найбільші енергетичні об'єкти та масиви зрошуваних земель, з яких виноситься значна кількість агрохімічних засобів (добрива, пестициди).

Через них річка - на межі гідроекологічної кризи, бо самовідновлювана здатність Дніпра й багатьох річок басейну вже не забезпечує відновлення порушеної екологічної рівноваги, зазначають екологи.

У басейні Дніпра дуже забруднені ґрунти, поверхневі та підземні води. Настільки, що їх очищення за наявних технологій, стає неможливим.

Забруднення води і водозбірних ландшафтів великою кількістю хімічних сполук, більшість із яких не властива живому, призвело до зміни в багатьох річках басейну природного хімічного типу води і різко ускладнило одержання якісної питної води на очисних спорудах.

Вчені НАН України вважають, що Дніпру загрожує екологічна катастрофа. Згідно з Водним кодексом, зарегулювати можна тільки певну частину річки, а Дніпро зарегульований практично на всьому протязі. Через те, що швидкість течії знижена, природні властивості самоочищення річки порушені, а 30 % затоплених площ - найбагатші заплавні землі. На мілководді йде активне розмноження синьо-зелених водоростей. Вони гниють, поглинаючи з води кисень і за прогнозами, перетворять Дніпро на мляву пустелю впродовж найближчих 300 років.

Дніпро - вже не річка, а система зарегульованих багнюк, адже на Дніпрі існує 8 ГЕС. Течія практично зникла, і все сміття з берегів, яке змивається дощами в річку, не виноситься в море, а осідає на дні. В результаті водойма міліє і забруднюється. Наша мета підняти суспільство на боротьбу за відродження Дніпра <...> Дніпро помре через 300 років, якщо не спустити греблі

- розповів у червні 2016 року на пресконференції в Забебе директор Інституту проблем природокористування та екології НАН України, член-кореспондент НАН України Аркадій Шапар.

Тільки в 2001 році з Дніпра було забрано 9,641 млрд м³ води, використано - 7,589 млрд, скинуто - 5,718 і безповоротно спожито - 2,219. З використаної води 60 % (або 4,525 млрд м³) припадає на виробничі потреби, 13 % (0,974 млрд м³) - на зрошення, 21 % (1,583 млрд м³) - на господарсько-питні потреби і 2 % (або 0,148 млрд м³) - на сільськогосподарське водопостачання. Каналами Дніпро-Донбас, Північно-Кримським та Каховським щороку за межі басейну перекидається 5-6 млрд м³ води.

За даними Ради з вивчення продуктивних сил України Національної академії наук, використання води питної якості на технологічні потреби становить близько 50 %. Приблизно 90 % цих витрат можна задовольнити за рахунок повторного використання води в системах промислового та комунального водозабезпечення. Втрати води під час транспортування становлять 10-20 %, нераціональне використання та втрати її у житловому фонді - більш як 20 %, у промисловості - 20-30 %. За оцінкою лабораторії раціонального використання водних ресурсів Київського національного технічного університету будівництва і архітектури, лише завдяки раціональному використанню води в усіх галузях у басейні Дніпра можлива її економія в обсязі 8 км³ на рік.

У цілому Дніпро забезпечує водою 2/3 території України. У тому числі майже 35 мільйонів людей (70 % населення країни), 50 великих міст і промислових центрів, понад 10 000 підприємств, 2 200 сільських і понад 1000 комунальних господарств, 50 великих зрошувальних систем і 4 атомні електростанції.

Нині водою Дніпра користується 70 % населення України (майже 35 мільйонів осіб), також на нього припадає половина всіх річкових шляхів країни і основна частина

Воду з Дніпра споживають жителі Києва (до 30 % питної води для киян подається збудованою у 1939 р. Дніпровською водопровідною станцією), Дніпра, Запоріжжя, Черкас та інших міст і містечок вздовж річки.

Водокористування в басейні Дніпра має власну історію. Особливо вона непроста і показова у столиці. Так, перший водозабір на піщаних фільтрах для централізованого водопостачання питною водою з Дніпра було збудовано у Києві - у 1872 р. (в районі Поштової площі). Водозабір діяв до 1908 р., коли через спалах епідемії холери був закритий. Надалі київський водопровід близько 20 років використовував лише підземні води. На сьогодні (початок ХХІ ст.) водопостачання Києва здійснюється з трьох джерел: 55 % - з р. Десна; 28 % - з р. Дніпро; 17 % - підземні води.

Першу централізовану каналізаційну мережу у басейні Дніпра було збудовано також у Києві - у 1894 р.. Стічні води подавалися на поля зрошення та поля фільтрації, розташовані на піщаних ґрунтах вище Києва (район Куренівки). У 1909 р. у заплаві р. Либідь спорудили Либідський каналізаційний колектор, яким стічні води подавалися на відстійники біля Лисої гори, а потім скидалися у Дніпро. Лише у 1964 р. було збудовано на лівому березі Дніпра першу чергу потужної Бортницької станції аерації для очищення стічних вод Києва, яка за пів століття експлуатації вже теж застаріла і вимагає реконструкції (очищає 413 млн м³ стічних вод).

У межах басейну Дніпра розташовано близько 1000 фільтрувальних накопичувачів, 80 % яких зосереджено в південній частині басейну. Сумарний обсяг зібраних у них високомінералізованих вод досягає 1 км³, з них 77 % припадає на Дніпропетровську область. З накопичувачів до підземних водоносних горизонтів переходять розчини солей, нафтопродукти, ароматичні речовини тощо. Так, надзвичайно складна екологічна ситуація склалася у районах міст Узин, із загальною площею забруднення нафтопродуктами близько 100 км³, та Біла Церква, де під загрозою існування опинився дендрологічний парк "Олександрія".

Таким чином, у басейні Дніпра сформувалися великі осередки забруднених підземних вод, зокрема в районах:

Карта радіоактивного забруднення ізотопом цезію-137:

Закриті зони (понад 40 Кі/км²)

Зони постійного контролю 15-40 Кі/км²

Зони періодичного контролю 5-15 Кі/км²

Неназвані зони 1-15 Кі/км²

Внаслідок Чорнобильської катастрофи радіонуклідами, переважно цезієм-137, стронцієм-90 та плутонієм-239 (240), була забруднена значна територія України, в тому числі - частина басейну Дніпра та всі водосховища каскаду. Основна кількість радіонуклідів потрапила до Дніпра впродовж першого післяаварійного періоду, і сумарна бета-активність води поблизу Києва в травні 1986 року становила 5×10 −8 Кі/л, що в 100-1000 разів перевищувало природний фон. Однак вже влітку того ж року активність води зменшилась у декілька разів.

Найважливішим є факт викиду з реактора четвертого блоку ЧАЕС близько 2000 Кі ізотопів плутонію-239 (240), період напіврозпаду якого - 24 110 років. Переважна більшість плутонію знаходиться в мулі Київського водосховища (там близько 60 млн т) і в ґрунті навколишньої території.

Водосховища дніпровського каскаду є своєрідними накопичувачами радіоактивного забруднення. Основна частина радіонуклідів зосереджена в мулі, тканинах рослин і водних тварин, які є концентраторами цезію та стронцію.

За даними радіаційного водного моніторингу, з моменту аварії на ЧАЕС до грудня 1995 року у Дніпровський каскад водосховищ з аерозольним випаданням і річковим припливом надійшло не менш як 6 000 Кі цезію-137 і 5 000 Кі стронцію −90. За вказаний час у Чорне море Дніпром було винесено близько 40 Кі цезію і близько 1400 Кі стронцію. Таким чином, екосистеми водосховищ затримали не менш як 99 % цезію-137 і 70 % стронцію-90 від усієї кількості радіонуклідів, що надійшли у водойми в результаті аварії.

Хоча вже у 1994 році спостерігалося зменшення концентрації ізотопів у водосховищах у 100 разів, порівняно з 1986 роком, однак вона все ж у 35 разів перевищувала рівень, що передував катастрофі.

Чорнобильська аварія практично знищила річку Прип'ять та весь її басейн в 122 тисячі км², який нині придатний лише для заповідної зони.

Руйнування берега Кременчуцького водосховища
поблизу села Мозоліївка

Ситуація у басейні Дніпра ускладнюється значним рівнем розвитку ерозійних процесів та берегоруйнування. Розораність території водозбору досягла 65 %, а в Херсонській області і басейнах деяких малих річок - 80-85 %, тоді як оптимальний рівень - 40 %. Лісистість території басейну в середньому досягає 14 %, тоді як оптимальний рівень - 30 %. За останні 25 років загальний вміст гумусу в ґрунті зменшився на 10 %. Продукти ерозії, потрапляючи в воду, замулюють її і забруднюють органічними сполуками, мінеральними добривами, зокрема азотом та фосфором.

Протяжність берегової лінії Дніпровських водосховищ - 3 079 км, причому 1 110,9 км - абразійно-ерозійні береги, які потребують закріплення. Всього необхідно закріпити 302,7 км берегів водосховищ. Внаслідок руйнування берегів уже втрачено 6 176 га землі. Тільки з 1960 по 1995 рік до водосховищ надійшло 337 млн м³ продуктів руйнування берегів.

Триває підтоплення земель у зонах водосховищ. Їх уже більш як 200 000 га. У басейні підтоплено понад 100 міст та селищ міського типу. З цим пов'язані такі негативні явища, як деградація земель, замулення та заболочення тощо. Крім того, це суттєво вплинуло на активізацію небезпечних екзогенних геологічних процесів ( зсувів, карсту, просідань тощо), в першу чергу в межах промислових міст - Дніпра, Запоріжжя, Черкас та інших.

Негативні чинники в сукупності, призвели до занепаду всієї екосистеми басейну Дніпра, зокрема до погіршення якості води. Аналіз багаторічних спостережень показав, що за збереження задовільної природної мінералізації води в межах 300-350 мг/дм³, найпоширенішими забруднювальними речовинами річок басейну Дніпра є нітрити, азот амонійний, біогенні та органічні речовини, важкі метали, нафтопродукти і феноли. Виявлена концентрація їх свідчить про порушення норм якості води, прийнятих для водойм рибогосподарського та культурно-побутового призначення.

Через спад виробництва, забруднення водосховищ Дніпра загалом, зменшилось. Однак спостерігається тенденція до збільшення у воді вмісту легкоокислюваних органічних сполук, азоту амонійного, азоту нітритного. За рівнем хімічного і бактеріального забруднення вода більшості річок басейну Дніпра класифікується як забруднена та брудна.

Найвища забрудненість сполуками важких металів спостерігалась на таких річках, як Горинь, Тетерів, Гнилоп'ять, Псел, Самара, Рось, Інгулець. Максимальна концентрація сполук міді в окремих випадках коливалась у межах 34-96 гранично допустимих концентрацій (ГДК), цинку та марганцю - 10-91 ГДК.

За даними звітності Держводгоспу України, лише у 2006 році в басейн Дніпра потрапило 321 тонна нафтопродуктів, з них 194 тонни - безпосередньо в русло Дніпра; 820 тонн заліза, 18 тонн міді, 6,6 тонн нікелю, 70 тонн марганцю, 229 тонн фтору, 9936 тонн кальцію, 26 тонн калію, 3 435 тонн натрію, 4 074 тонни фосфатів.

Забруднення води у басейні Дніпра призвело до порушення природних процесів самоочищення водних об'єктів і значно ускладнило проблему одержання якісної питної води на водопровідних станціях. Водопровідні очисні споруди вже не можуть перешкодити надходженню до питної води значної кількості неорганічних та органічних забруднюючих речовин, спільна дія яких на організм людини небезпечна для здоров'я.

До Дніпра прилягає понад 10 заповідних зон України. Найбільші з них:

1. Кременчуцькі плавні - регіональний ландшафтний парк, розташований між двома частинами Кременчука у середньому Подніпров'ї. Створено 12 липня 2001 року. Площа - 5 080 га.

2. Канівський природний заповідник - створений в 1923 році природний заповідник площею 2 049 га неподалік Канева (Черкаська область) на правому березі і заплавних островах Дніпра. Межує безпосередньо з могилою Тараса Шевченка на Тарасовій (раніше - Чернечій) горі.

3. Дніпровсько-Орільський природний заповідник - заповідник у долині Дніпра і плавнів Протовчі (сучасне русло Орілі), створений в 1990 році. Площа - 3766 га.

4. Національний заповідник "Хортиця" - створений ще у 1965 році, а статус національного отримав 6 квітня 1993 року постановою Кабінету Міністрів України № 254. До його складу входить сам острів Хортиця і прилеглі острови та скелі: Байда, Дубовий, Ростьобин, Три Стоги, Середня, Близнюки, урочище Вирва на правому березі Дніпра, що мають загальнодержавне та історично значення. Загальна площа заповідника - 2386,86 га.

Найбільші природні заповідники на Дніпрі.

н/д - немає даних

Дніпро згадується і описується в романах, поезії та прозі, піснях, сотнях історичних досліджень на різних мовах різних часів. В українській літературі річка неодноразово згадується вже в "Повісті врем'яних літ", з нею пов'язується легенда про святого апостола Андрія, оповідання про хрещення Русі Володимиром Святим, про війни засновників Київської Держави з численними ворогами. У "Слову о полку Ігоревім" є звертання дружини князя Ігоря Святославича - Ярославни: " О, Дніпре, Славутичу", яке свідчить про давність шанобливого фольклорного епітета річки - Славутич. Є він і в народних думах: " Тогда козаки собі добре дбали, к Дніпру-Славуті низенько уклоняли" ("Дума про Самійла Кішку").

Згадується річка і в старовинних переказах, піснях. До неї звертаються і в літературі часів Козацької Держави (" Вірші на жалосний погреб... Сагайдачного", драма " Милость Божія", козацькі літописи).

Українське відродження XIX століття теж підносить тему Дніпра в літературі та мистецтві. Образ річки пов'язаний з усією творчістю Тараса Шевченка, в тому числі як символ історичної долі українського народу. Шевченків "Заповіт" і поховання поета над Дніпром великою мірою визначили і нині живу традицію шанування річки як української національної святині.

До тематики Дніпра-Славути також звертались Максим Рильський, Григорій Чупринка, Василь Симоненко, Павло Тичина, Володимир Сосюра (" Іще не скресла крига на Дніпрі" та інші), Микола Вінграновський (" Чуєш, Дніпре мій", " Скажи мені, Дніпре", " Ніч Івана Богуна " тощо) та багато інших письменників.

Дніпрові краєвиди також популярні серед художників - різних часів і різних країн.

На честь річки, на берегах якої місто розташоване, назване одне з найбільших міст України Дніпро. Цю назву воно отримало у межах декомунізації 19 травня 2016 року. Попередня назва Дніпропетровськ теж була дана на честь Дніпра і одного з діячів комуністичного руху - Григорія Петровського (прижиттєво), що починав трудову і революційну діяльність у місті. З 1806 року назву Верхньодніпровськ має теперішній райцентр у Дніпропетровській області. У 1936-2016 роках сусіднє місто Кам'янське подібно носило назву Дніпродзержинськ.

Назву "Дніпро" з 1962 року носить і український футбольний клуб із Дніпра, який виступає в українській прем'єр-лізі. Заснований він у 1918 році.

У 1967 році у Дніпропетровську було створено Здобне печиво "Дніпро", що стало брендом міста. Печиво має авторський дизайн: орнамент у вигляді дніпровських хвиль та напис по центру "ДНІПРО".

У 1999 році було створено ракету-носій легкого класу "Дніпро" - на базі міжконтинентальних балістичних ракет РС-20 (SS-18 "Сатана"), що підлягали скороченню відповідно до російсько-американського договору.

28 грудня 2004 року назву "Дніпро" надали українському футбольному клубу з Черкас, заснованому ще 1955 року. Він виступав у другій лізі чемпіонату України. Припинив своє існування 21 травня 2009 року.

14 вересня 2008 року в Дніпрі урочисто відкрили стадіон "Дніпро", або " Дніпро-Арена", місткістю 31 003 глядачі, вартістю 65 мільйонів євро. Будівництво тривало 3,5 роки (квітень 2005 - вересень 2008). Він став домашнім стадіоном ФК "Дніпро".

У листопаді 2003 року Київрада ухвалила розширити перелік велелюдних заходів у місті, та заснувала День Дніпра "з метою донесення до людей проблеми сучасного екологічного стану річки Дніпро, збереження природної рівноваги в басейні річки та культурної спадщини, як основи національної культури, турботи про подальший розвиток традиційних культур та етносів". Відзначається День Дніпра в Києві в першу суботу липня і пов'язується зі святом Івана-Купала.

1. ↑ Коротка історія освоєння Дніпра // Яцик А. В., Яковлєв Є. О., Осадчук В. О. До питання щодо спуску Київського водосховища / За ред. А. В. Яцика. - К. : Оріяни, 2002. - С. 6-12. - 400 прим. - ISBN 966-7373-78-9.

2. Дні́пер // Словарь української мови : в 4 т. / за ред. Бориса Грінченка. - : Кіевская старина, 1907-1909.

3. Згадується лише в "Слові о полку Ігоревім", як епітет Дніпра - "славний, відомий, знаний".

4. ↑ Водний фонд України: Штучні водойми - водосховища і ставки: Довідник [Архівовано 11 грудня 2020 у Wayback Machine.] / За ред. В. К. Хільчевського, В. В. Гребеня. - К. : Інтерпрес, 2014. - 164 с. - С. . - ISBN 978-965-098-2.

5. Книга рекордів природи. - : ПрАТ "Волинська обласна друкарня", 2011. - 336 с. - ISBN 978-966-361-642-1. - С. 228. Найдовша річка України..

6. Абаев В. И. Осетинский язык и фольклор. - М. : Издательство АН СССР, 1949. - С. 236 [Архівовано 3 березня 2016 у Wayback Machine.].

7. в праці "Атлас природних умов та натуральних ресурсів Української РСР"

8. Веклич, Федор (1978). Палеогеографические условия территории Украины в позднем Кайнозое. Украинская СРСР: Изд-во АН УССР.

9. ↑ Дніпро // Енциклопедія Українознавства - В 10 т / Гол. ред. В. Кубійович. - Париж-Нью-Йорк : Молоде життя, 1957. - Т. 2. - С. 573-574.

10. Дніпро // Енциклопедія історії України. - К. : Наукова думка, 2004. - Т. 2. - С. 492.

11. Валдайская возвышенность [Архівовано 15 вересня 2014 у Wayback Machine.]// Большая советская энциклопедия: В 30-ти т. /Гл. ред. А. М. Прохоров, 3-е изд. - М. : Советская энциклопедия, 1971. - Т. 4. Брасос - Веш. - С. 508.

12. Малі річки басейну Дніпра // Дегодюк Е. Г. Дегодюк С. Е. Еколого-техногенна безпека України. - К.: ЕКМО, 2006 . - С. 72.

13. Цю статистичну оцінку наведено в статті на офіційному сайті Головного управління статистики у м. Київі [Архівовано 20 червня 2009 у Wayback Machine.]

14. Тепер називаються ціанобактеріями і до водоростей не відносяться.

15. Щербак В. І. Структурно-функціональна характеристика дніпровського фітопланктону [Архівовано 6 вересня 2008 у Wayback Machine.]. - Автореф. дис. д-ра біол. наук: 03.00.17 / В. І. Щербак; НАН України. Ін-т гідробіології. - К., 2000. - 32 с.

16. ↑ Корелякова Л. В. Растительность Кременчугского водохранилища. - К. : Наукова думка, 1977. - 198 с. - С. .

17. ↑ Рибні ресурси водосховищ // Дегодюк Е. Г. Дегодюк С. Е. Еколого-техногенна безпека України. - К.: ЕКМО, 2006. - С. 158-160.

18. Характеристика водосховищ дніпровського каскаду // Дегодюк Е. Г. Дегодюк С. Е. Еколого-техногенна безпека України. - К.: ЕКМО, 2006. - С. 136.

19. Постанова Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до розмірів плати за проходження суден шлюзами Дніпровського каскаду" від 16.10.2014 № 553

20. Мартинова Т. Міст закрито на ремонт [Архівовано 2 грудня 2013 у Wayback Machine.]// Вечірні Черкаси. - 2009. - 13 травня.

21. Черкасский мост через Днепр в ближайшее время закроют на ремонт [Архівовано 2 грудня 2013 у Wayback Machine.]//Про ремонт на сайті ПАТ "Мостобуд".

22. Хільчевський В. К. Роль агрохімічних засобів у формуванні якості вод басейну Дніпра. - К. : ВПЦ "Київський університет", 1996. - 222 с. - ISBN 6-1201-1412-4.

23. ↑ Екологічний стан басейну Дніпра // Яцик А. В., Яковлєв Є. О., Осадчук В. О. До питання щодо спуску Київського водосховища / За ред. А. В. Яцика. - К. : Оріяни, 2002. - С. 22-23. - 400 прим. - ISBN 966-7373-78-9.

24. ↑ Хільчевський В. К. Водопостачання і водовідведення: Гідроекологічні аспекти [Архівовано 11 жовтня 2016 у Wayback Machine.] - К.: ВПЦ "Київський університет, 1999. - 319 с. ISBN 966-594-073-2

25. Радіаційне забруднення і радіаційні відходи // Яцик А. В., Яковлєв Є. О., Осадчук В. О. До питання щодо спуску Київського водосховища / За ред. А. В. Яцика. - К. : Оріяни, 2002. - С. 24. - 400 прим. - ISBN 966-7373-78-9.

26. Вишневський В. І. Річки і водойми України. Стан і використання. - К.: Віпол, 2000. - 376 с.

27. Бондаренко О. О. Проблеми дозиметрії внутрішнього опромінення людини трансурановими радіонуклідами: [Архівовано 2 грудня 2008 у Wayback Machine.] Автореф. дис. д-ра біол. наук. - К., 2002. - 37 с.

28. Радіаційне забруднення Київського та інших водосховищ Дніпровського каскаду // Яцик А. В., Яковлєв Є. О., Осадчук В. О. До питання щодо спуску Київського водосховища / За ред. А. В. Яцика. - К. : Оріяни, 2002. - С. 25-33. - 400 прим. - ISBN 966-7373-78-9.

29. Хільчевський В. К., Ромась М. І., Ромась І. М. Гідролого-гідрохімічна характеритика мінімального стоку річок басейну Дніпра / За ред. В. К. Хільчевського. - К. : Ніка-Центр, 2007. - 184 с.

30. Національний заповідник "Хортиця" на регіональному інформаційному порталі "Запоріжжя": irp.zp.ua.

31. Регіональний ландшафтний парк "Кременчуцькі плавні"

32. Про започаткування щорічного свята "День Дніпра" [Архівовано 2 грудня 2013 у Wayback Machine.]// Рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року № 217/1091.

Атлас світу. - К. : Міністерство екології та природних ресурсів України, ДНВП "Картографія". - 2002 р. - 192 с.

Бондаренко О. О. Проблеми дозиметрії внутрішнього опромінення людини трансурановими радіонуклідами: автореферат дисертації доктора біологічних наук. - К., 2002. - 37 с.

Васюта О. А., Васюта С. І., Філіпчук Г. Г. Екологія і політика. - Чернівці : Зелена Буковина, 1998. - Т. 1. - 422 с.

Вишневський В. І. Річки і водойми України: стан і використання. - К. : Віпол, 2000. - 376 с.

Вишневський В. І. Ріка Дніпро. - К.: Інтерпрес ЛТД, 2011. - 384 с. ISBN 978-966-501-082-1. https://www.researchgate.net/publication/344451262_Rika_Dnipro

Водний фонд України: Штучні водойми - водосховища і ставки: Довідник / За ред. В. К. Хільчевського, В. В. Гребеня. - К. : Інтерпрес, 2014. - 164 с. - ISBN 978-965-098-2.

Гринь Г. Масова загибель риби на Дніпрі цієї зими може викликати екологічну катастрофу // Голос України. - 1996. - 27 квітня. - С. 10.

Дегодюк Е. Г., Дегодюк С. Е. Еколого-техногенна безпека України. - К. : ЕКМО, 2006. - 306 с. - 1500 прим. - ISBN 966-8555-45-7.

Дніпро // Енциклопедія Українознавства / Гол. ред. В. Кубійович. - Париж-Нью-Йорк : Молоде життя, 1957. - Т. 2. - С. 573-574. - (Репринтне перевидання в Україні. - К., 1994)

Мальцев В. І., Зуб Л. М., Карпова Г. О., Костюшин В. А., Титар В. М., Мішта А. В., Некрасова О. Д. Водно-болотні угіддя Дніпровського екологічного коридору, кол. монографія (відп. ред. В. І. Мальцев). - К.: Недержавна наукова установа Інститут екології ІНЕКО, Карадазький природний заповідник НАН України, 2010. -142 с. - ISBN 978-966-02-5841-9

Корелякова И. Л. Растительность Кременчугского водохранилища. - К. : Наукова думка, 1977. - 198 с.

Моря и внутренние воды / Под ред. В. Д. Романенка. - К. : Наукова думка, 1987. - 222 с.

Новиков Б. И. Донные отложения днепровских водохранилищ. - К. : Наукова думка, 1986. - 170 с.

Васюта О. А., Васюта С. І., Філіпчук Г. Г. Екологія і політика. - Чернівці : Зелена Буковина, 1998. - Т. 2. - 479 с.

Васюта О. А. Проблема екологічної стратегії України в контексті глобального розвитку. - Тернопіль : Галичина-Друк, 2001. - 599 с.

Водне господарство в Україні / За ред. А. В. Яцика, В. М. Хорєва. - К. : Генеза, 2000. - 640 с.

Географічна енциклопедія України / Відп. ред. О. М. Маринич. - К. : УРЕ, 1989. - Т. 1. - 114 с.

Горєв Л. М., Пелешенко В. І., Хільчевський В. К. Гідрохімія України. - К. : Вища школа, 1995. - 307 с. - ISBN 5-11-004522-4.

Немає другого Дніпра. - К. : Вища школа, 1977. - 111 с.

Яцик А. В. Екологічна безпека в Україні. - К. : Генеза, 2000. - 216 с.

Яцик А. В. Малі річки України: Довідник. - К. : Урожай, 1991. - 294 с.

Амброз А. И. Рыбы Днепра, Южного Буга и Днепровско-Бугского лимана. - К. : АН УССР, 1956. - 405 с.

(рос.) Гидрология и гидрохимия Днепра и его водохранилищ. - К. : Наукова думка, 1989. - 216 с. - ISBN 5-12-000805-4.

Денисова А. И. Формирование гидрохимического режима водохранилищ Днепра и методы его прогнозирования. - К. : Наукова думка, 1979. - 289 с.

Зеров К. К. Формирование растительности и зарастание водохранилищ днепровского каскада. - К. : Наукова думка, 1976. - 140 с.

Киевское водохранилище / Под ред. Я. Я. Цееба. - К. : Наукова думка, 1972. - 456 с.

Матвеев Е. С. Днепровские гидроузлы. - М. : Стройиздат, 1980. - 162 с.

Паламарчук М. М., Закорчевна Н. Б. Водний фонд України: Довідковий посібник / За ред. В. М. Хорєва, К. А. Алієва. - К. : Ніка-Центр, 2001. - 392 с.

Приймаченко А. Д. Фитопланктон и первичная продукция Днепра и днепровских водохранилищ. - К. : Наукова думка, 1981. - 278 с.

Природа Украинской ССР. Моря и внутренние воды. - К. : Наукова думка, 1987. - 224 с.

Ресурсы поверхносных вод СССР. - Ленинград : Гидрометеоиздат, 1971. - Т. 6. Украина и Молдавия. - Вып. 2. Среднее и Нижнее Поднепровье. - 656 с.

Романенко В. Д., Евтушенко Н. Ю. Методические и методологические основы разработки Стратегического плана действий по экологическому оздоровлению Днепра. - К. : Институт гидробиологии НАНУ, 2000. - 42 с.

Справочник по водным ресурсам / Под ред. Б. И. Стрельца. - К. : Урожай, 1987. - 304 с.

Электроэнергетика Украинской ССР. - К. : Техника, 1970. - 227 с.

Яцык А. В., Шмаков В. М. Гидроэкология. - К. : Урожай, 1992. - 192 с.

Яцык А. В. Экологические основы рационального водопользования. - К. : Генеза, 1997. - 640 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дніпро - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Дніпро́ (МФА: [d̪ɲiˈprɔ] ( прослухати); також Дніпр, заст. укр. Дні́пер [4] , ст.-слов. Дънѣпръ, біл. Дняпро, рос. Днепр, крим. Özü, дав.-гр. Βορυσθένης, Борисфен, або Бористен , лат. Danapris, поетична назва - Славу́тич)[2] [5] - четверта за довжиною (після Волги, Дунаю та Уралу) і третя за площею басейну річка Європи (після Волги й Дунаю), річка з найдовшою течією в Україні.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Запоро́зька Сі́ч або Запорі́зька Сі́ч - укріплений осередок нереєстрового Війська Запорозького Низового другої половини XVI - кінця XVIII століття, що був розташований за порогами Дніпра. Збереглися відомості про вісім Запорозьких Січей, які наслідували одна одну. Першим кошовим отаманом та першим гетьманом Війська Запорізького був Остафій Дашкевич .

Герб Війська Запорозького з літопису Григорія Грабянки , що присвятив йому пісню (староукр.) "Войська Запорозького воїн знаменитий"

У сучасності термін Запорозька Січ також іноді вживається для позначення усієї території та устрою Війська Запорозького.

Макет Запорозької Січі (Історичний музей)

1616 року запорожці на "чайках" під проводом гетьмана Петра Сагайдачного знищують османський флот і захоплюють Кафу

Запорозька Січ була обведена високими валами з палісадом і зрубами, на які ставилися гармати. Між валами була широка площа, на краю якої стояли курені - казарми, де мешкали запорожці. Козацька залога на Січі, що звалася також кошем, нараховувала кілька тисяч (іноді її чисельність доходила до 10 тис.) озброєних козаків. На площі містилася церква, будинки старшини, школа, господарські та військові споруди. Січова церква Покрови Пресвятої Богородиці і духовенство перебували під зверхністю Києво-Межигірської архімандрії. Площа біля церкви була центром суспільно-політичного життя Запорозької Січі, де відбувалися Січові ради тощо. Поза валами був Січовий базар, куди приїжджали купці з власними товарами.

Січовики продавали тут продукти своєї праці - рибальства і мисливства. На Січі не було ні феодальної власності на землю, ні кріпацтва. На Запоріжжі панував не феодальний примус, а принцип найму. Панівну верству Запорозької Січі становили не феодали як привілейований стан, а власники рибних промислів, багаті скотарі й торговці, а пізніше, в міру розвитку землеробства та інших галузей господарства - власники великих зимівників, водяних млинів, чумацьких валок тощо.

Цим багатіям протистояла голота - безліч бідняків, позбавлених засобів виробництва і власного житла. Між цими двома протилежними класовими групами, перебував прошарок дрібних власників. Із середовища багатого козацтва виходила керівна верхівка - старшина, яка зосереджувала у своїх руках адміністративну владу і судову, керувала військом і розпоряджалася коштами. Вона представляла Запорозьку Січ у зносинах із зовнішнім світом. Усю старшину обирали на військовій козацькій раді, причому у виборах мало право брати участь усе козацтво. Однак, попри це, заможна верхівка в більшості випадків добивалася вигідних для себе ухвал козацької ради. Відзначаючи специфічні риси політичної організації запорозького козацтва, Січ називають "козацькою республікою". Запорозькі козаки становили товариство - громаду, яка поділялася на курені. Найвищим органом влади на Січі була військова козацька рада, в якій брали участь усі козаки. Рада обирала кошового отамана, козацьку старшину, спільно вирішувала найважливіші питання. На Запорозькій Січі діяв козацький військовий суд, який нещадно карав за вбивство товариша, крадіжки у побратимів. Каралися також приведення на Січ жінок, пияцтво під час походів, кривда жінки, зухвалість до начальства тощо. На Запоріжжі при церквах діяли школи, де діти козаків навчалися письма, церковного читання, співу та музики. Ще одним показником розвитку культури на Січі було шанобливе ставлення запоріжців до книжок. Звичайно, купувати та дарувати книжки, могли дозволити собі лише заможні козаки.

Запорозька Січ здійснювала сухопутні і морські походи на поляків, османів і татар, московитів.

У сухопутних походах, які здійснювали в основному навесні, переважала кіннота.

Для морських походів обирали головно осінній час і здійснювали їх на морських суднах - чайках, що вміщували від 50 до 70 козаків. Крім чайок інколи використовували й більші кораблі. Попереду йшло судно Кошового отамана, на якому майорів отаманський стяг.

Кожен козак був добре озброєний: шабля, дві рушниці, шість фунтів пороху, достатня кількість куль, ядра для фальконетів, один нюрнберзький квадрант (для орієнтування).

Першою літописною Січчю є Томаківська - саме про цей острів, на якому на той час ще розміщувався лише уход, писав Марцін Бельський:

здавна на ньому низові козаки мешкають, яко ж їм стоїть за найміцніший замок.

Вірогідний опис Томаківки вже з укріпленням та козацькою радою початку 80-х років XVI ст. подав Бартош Папроцький, котрий розповів про поїздку на Запорожжя польського шляхтича Самуеля (Самійла) Зборовського. Першої половини 80-х, стосуються й перші згадки про дерев'яні січові укріплення - засіки, що їх будували козаки. Секретар папського нунція в Польщі Карло Гамберіні 1584 р. сповіщав:

"Дерева там багато і вони (козаки) так уміють боронити себе засіками що й зимою, як Дніпро змерзне, не бояться ніякого ворога, для більшої певності вирубають навколо лід"

Частина істориків вказувала як на засновника, нібито "першої Хортицької січі" - Дмитра Вишневецького. Доводи проти цієї точки зору наступні:

Історичні джерела засвідчують будову не "січі", а "замку"

Вишневецький був одноосібним володарем, а не обраним отаманом

Тогочасні літописці серед вояків Байди - козаків майже не згадують

Один з листів Сигізмунда II Августа до Вишневецького свідчить у тому числі про антикозацьку спрямованість фортеці

Місця розташування Запорозьких січей

Протягом існування Війська Низового, його осередками у різний час були 8 Запорозьких січей:

Уряд царя Петра І розглядав Запорозьку Січ як один з осередків визвольної боротьби українського народу. Після переходу на бік шведів гетьмана Івана Мазепи та частини запорозької старшини й козаків під проводом кошового отамана Костя Гордієнка, царський уряд звинуватив усе запорозьке козацтво в зраді.

За наказом царського уряду 14 (25) травня 1709 р. Запорозьку Січ було зруйновано військами під орудою полковника Яковлева. Кошовий отаман Степаненко у листі гетьману Скоропадському писав:

Учинилось у насъ въ Сичѣ то, что по Галагановой и московской присягѣ, товариству нашему голову лупили, шею на плахахъ рубили, вѣшали и иныя тиранскія смерти задавали, и дѣлали то, чего и въ поганствѣ, за древнихъ мучителей не водилось: мертвыхъ изъ гробов многихъ не только изъ товариства, но и чернецовъ откапывали, головы имъ отсѣкали, шкуры лупили и вѣшали.

Після поразки шведської армії та українських козаків під командуванням гетьмана Мазепи під Полтавою, деякі запорожці пішли на південь й 1710 року заснували нову Січ, при впаданні в Дніпро річки Кам'янки (на Херсонщині). Однак за наказом Петра вона була зруйнована військами гетьмана Скоропадського й генерала Бутурліна. Запорожці відійшли ще далі й заснували Олешківську Січ у межах Османської імперії.

Частина запорожців, у тому числі кошовий Кость Гордієнко, брали участь у невдалому поході Пилипа Орлика на Правобережжя задля боротьби проти московської влади.

Відповідно до Прутської мирної угоди (1711) та Адріанопольської угоди (1713) Московська держава відмовлялась від зазіхань на Правобережну Україну і Запоріжжя та визнавала юрисдикцію Османської імперії над Запорозькою Січчю. Запорозькі козаки ( Олешківська Січ) знаходились під владою Османської імперії до 1734 року.

Почавши підготовку до війни з Кримським ханством і Османською імперією, царський уряд знову запросив козаків повернутися на Запоріжжя. В березні 1734 року, запорожці заснували на річці Підпільній (рукаві Дніпра), поблизу колишньої Старої Січі, так звану Нову Січ. Влітку 1734 року був підписаний Лубенський договір, що закріплював владу Російської імперії на території Війська Запорозького Низового.

Кінець Запорозької Січі (1751-1775).

Останній період ( 1734- 1775 рр.) в історії Запорозької Січі позначився з одного боку, помітним економічним піднесенням Запоріжжя, з другого - поступовим занепадом автономії Запорозької Січі і тих порядків, які були властиві їй у ранній період. Посилення феодально- кріпосницького і національного гніту в центральних районах України і відносний спокій на російсько- кримських кордонах сприяли народній колонізації Запоріжжя. В 70-х роках 18 ст. населення Запоріжжя становило, ймовірно, 100 тис. чоловік. У зв'язку з цим ускладнилося й управління краєм. Саме тоді склався адміністративно-територіальний поділ Запоріжжя на 8 паланок (округів). Відбулися зміни і в економіці Запорозької Січі, що полягали насамперед у розширенні землеробства, якого раніше майже не було, в подальшому розвитку скотарства і промислів. У сільському господарстві значне місце посідали зимівники, де успішно розвивалося скотарство, конярство, вівчарство та землеробство. Робочу силу великих зимівників становили наймити. Основна кількість населення зосереджувалася, однак, не в зимівниках, а в слободах. Земля вважалася власністю всього війська і Кіш відводив її власникам зимівників і слобідським громадам. Населення слобід виконувало різні повинності. Головною повинністю козака, була військова служба на власний кошт. Посполитих звільняли від військової служби, але натомість вони відбували багато інших повинностей на користь війська і сплачували грошові податки. Найману працю широко застосовували і на промислах - рибних, соляних, у чумацтві тощо. Заможне козацтво всіляко обмежувало повноваження військової ради, прагнуло замінити її Радою старшини і "значного товариства". За Нової Січі, козацтво почало відокремлюватися від посполитих, перетворюватися на верству, головним обов'язком якої було відбування військової служби, а привілеєм (для більшості в основному тільки формальним) - участь у самоврядуванні, передусім у військовій раді.

Для нагляду за діями кошової старшини, біля Січі 1735 року було збудовано Новосіченський ретраншемент і поставлено військову залогу. Вживалися заходи для перевірки козацьких компутів (списків) і впровадження паспортів. На кордонах Запоріжжя за наказом імператорського уряду, збудовано систему укріплених ліній і засновано військові поселення Нову Сербію (1752 р.) і Слов'яно-Сербію ( 1753 р.). Після ліквідації гетьманства ( 1764 р.) Запорозька Січ лишалася єдиним українським краєм, де ще зберігалася автономія. За Кючук-Кайнарджійським мирним договором 1774 р. кордони Російської імперії відсунулися до гирла Південного Бугу, і Запорозька Січ втрачала значення форпосту в боротьбі проти османсько-татарської агресії. Крім того, імператорський уряд пригадуючи участь січовиків у кривавому повстанні на Правобережжі в 1768 році, відомішому як Коліївщина, побоювався нових заворушень. Тим більше, Омелян Пугачов у 1774 р. під час бунту збирався йти на возз'єднання з запоріжцями, відчуваючи моральну підтримку з їхнього боку. Після придушення бунту, для багатьох учасників цього повстання, Запоріжжя стало надійним прихистком.

У квітні 1775 року Г. Потьомкін виступив на засіданні імператорського уряду з проєктом ліквідації Запорозької Січі. На початку червня 1775 р. імператорські війська на чолі з генералом П. Текелієм, що поверталися з османського фронту, та генерала Федора Чорби, що був викликаний для цього з придушення повстання О. Пугачова, оточили Запорозьку Січ 4-5 (15-16) червня 1775 р. Не маючи достатніх сил боронитися, кошовий отаман Петро Іванович Калнишевський змушений був здати фортецю без бою. Разом із старшиною його було заарештовано і на пропозицію Потьомкіна заслано за рішенням імператорського суду на 25 років до Соловецького монастиря, де він помер на 113 році життя 1803 року. Запорозьке військо було проголошено розпущеним. Землі Запорозької Січі імператорський уряд почав роздавати поміщикам, а козаків закріпачувати. Це спричинило втечу 5 тисяч запорожців на підвладні Османській імперії землі в гирлі Дунаю, де вони заснували Задунайську Січ.

1. Запорізька (не Запорозька) Січ [Архівовано 5 листопада 2019 у Wayback Machine.] // Пономарів О. Д. Культура слова: мовностилістичні поради / Навч. посібник. 2-ге вид., стереотип. - К.: Либідь, 2001. - 240 с. - С. 24-25.

2. Сечь ист. Січ, -і; Запорожская /~чь Запорізька Січ // [[https://web.archive.org/web/20191106080355/http://chtyvo.org.ua/authors/Holovaschuk_Serhii/Ros-ukr_slovnyk_t3_pro-Ya/ Архівовано 6 листопада 2019 у Wayback Machine.] Російсько-український словник : [в 3 т.]] / АН УССР, Ин-т языковедения им. А. А. Потебни; редкол.: И. К. Белодед (председатель) [и др.]. - Киев : Наук. думка, 1969. - Т. 3: Про-Я / ред. тома: С. И. Головащук [и др.]. - 1969. - 727 c. - C. 270.

3. Запорі́зька Січ, Запорозька Січ // Українська радянська енциклопедія: в 12-ти т. / гол. ред. М. П. Бажан; редкол.: О. К. Антонов та ін. - 2-ге вид. - Т. 4: Електрод - Кантаридин. - К. : Голов. ред. УРЕ, 1979. - 558 с. - С. 206-209.

4. Ким козаки були насправді? Вважаюча і найлогічніша версія. Реальна історія з Акімом Галімовим

5. МАРКС КАРЛ ТА УКРАЇНА. resource.history.org.ua. Архів оригіналу за 19 листопада 2020.

6. Д. І. Яворницький Історія запорізьких козаків. Львів. 1990.

7. Яворницкий Д. І. Исторія запорозьких козаків, у трьох томах. - К.: Наук. думка, 1991. - Т. 3.// Глава Пятнадцатая, стр. 328., з посиланням на архів МЗС, малоросійські справи, 1710 р. №3

8. Мицик Ю. А. Вишневецький (Байда) Дмитро Іванович / В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України // Енциклопедія історії України. - К : Наукова думка, 2003. - Т. 1. - С. 518-519.

Довідники

Січ Запорізька // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. - Буенос-Айрес, 1965. - Т. 7, кн. XIV : Літери Сен - Сті. - С. 1749-1751. - 1000 екз.

В.Голобуцький "Запорозьке козацтво" [Архівовано 21 лютого 2020 у Wayback Machine.]

Апанович О. Запорозька січ // Малий словник історії України / Ред. кол.: В. Смолій, В. Верстюк, С. Віднянський та ін. - К.: Либідь, 1997. - 464 с. - С. 158-159.

Енциклопедія українського козацтва

Козацтво XV-XXI ст. [Архівовано 3 квітня 2010 у Wayback Machine.]

Адріан Кащенко, "Оповідання про славне Військо Запорозьке низове"

"Козацькі січі. Нариси з історії українського козацтва XVI-XVIII ст." Відп. ред. В. Смолій. 1998[недоступне посилання з липня 2019]

Медицина по-козацьки [Архівовано 22 грудня 2019 у Wayback Machine.]

Архів Запорозької Січі: опис матеріалів / Центр. архів. упр. УСРР, Археол. коміс. - Київ: б. в., 1931. - XIX, 167, 3 с. [Архівовано 4 лютого 2022 у Wayback Machine.]

Эварницкий Д. И. По следам запорожцев. СПб, 1898

# data[].attributes.attachment_link.title
Запорозька Січ - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Запоро́зька Сі́ч або Запорі́зька Сі́ч - укріплений осередок нереєстрового Війська Запорозького Низового другої половини XVI - кінця XVIII століття, що був розташований за порогами Дніпра. Збереглися відомості про вісім Запорозьких Січей, які наслідували одна одну. Першим кошовим отаманом та першим гетьманом Війська Запорізького був Остафій Дашкевич .

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Виши́ва́нка - новітня назва народної руської (української та білоруської) сорочки, прикрашеної орнаментованою вишивкою. Важлива складова українського національного вбрання. Поділяється на жіночі й чоловічі сорочки. Має спільне походження з вишитими сорочками слов'янських народів Східної та Центральної Європи. Від часів середньовіччя традиційно носилася як повсякденний та святковий одяг. З XX століття носиться окремо, разом з костюмом, як святковий, патріотичний та культовий одяг. Традиційна вишивка сорочок має оберегове значення й різниться залежно від регіону. Традиційні назви - соро́чка, ви́шита соро́чка, виши́вана соро́чка .

В Україні існували всі назви спіднього одягу слов'ян: сорочка, кошуля, рубашка. Л. Нідерле вважає, що в давні часи слов'яни носили довгі сорочки ( рубища), але вже в кін. 1 тис. н. е. носили також і короткі сорочки - властиво "сорочки". Таку сорочку зображено на бронзовій фігурі з могили на Полтавщині та на срібній фігурі з могили на Київщині. В подібні сорочки вдягнені скоморохи на фресках Софіївського собору в Києві. В сербів та хорватів відома назва - кошуля, в поляків - кошуля, в білорусів - кошуля, в чехів - рубашка та кошуля. В чоловічих сорочках 14-17 ст. комір називався ожерелям (жерелами) або сорочкою, він був пишно прикрашений і прищіпався. Тунікоподібну сорочку чоловіки носили у всіх місцевостях України крім Волині та Полісся. В Білорусі такі сорочки траплялися рідко. Сорочка "з уставками" характерна для України, а також Білорусі, Польщі, Чехії. Називається цей тип сорочок в Білорусі кивняровкою або кошулею, в той же час як тунікоподібна сорочка називається тут - сорочка. В Росії цей тип чоловічої сорочки не зустрічається взагалі. "Стрілкова" чоловіча сорочка була мало поширена в Україні, відома вона також в Білорусі, більш характерним цей тип сорочки є для балтійських країн, а також для Польщі. В Україні було відоме полотно під назвою "рубь".

"В с. Макарів сорочку з тонкого лляного полотна називали „пониток", а з товстого лляного чи конопляного - „рубаха"".

На Поділлі рубашкою називали сорочку гіршої якості.

Попередники

Дані археологічних розкопок і свідчення мандрівників і літописців підтверджують, що вишивання як вид мистецтва на території Україні існує з часів енеоліту. Стародавні історики, в тому числі Геродот, стверджували, що у могилах перших століть нашої ери були знайдені залишки вовняного одягу, прикрашеного багатоколірними вишивками. У Мартинівському скарбі на Черкащині знайдені срібні бляшки з фігурками чоловіків, датовані VI століттям, вказують на подібність одягу і вишивки українського народного костюма середньовіччя і нового часу. Скіфи були обізнані у мистецтві вишивки. Кілька уцілілих фрагментів тканих виробів свідчать, що одяг декорували орнаментами, виконаними техникою стьобання. Найкраще збережені клаптики тканини з Рижанівського кургану мають візерунок у вигляді восьмипелюсткової розетки. Вишиті сорочки існували також і за часів Київської Русі, що підтверджено літописами, а також зображеннями на фресках Софійського собору у Києві. У XVII ст. вишивка збагатилася рослинним орнаментом. З XVII- XVIII ст. до сьогодні збереглася достатня кількість оригінальних пам'яток народної вишивки.

Козацька вишиванка

До знищення козацтва та пов'язаного з ним занепаду українського національного одягу, вишиванки козаків шилися шовком з додаванням золотої та срібної нитки. Такі ж сорочки в козацьку добу носили міщани і купці. Шиття шовком, золотом та сріблом, гарусом відтворювало рослинні форми орнаменту. Але в цьому виді українського шиття рослинні форми пристосовані до прийомів орнаменту.

"...13 хусток ріжних і вишиваних, 12 сорочок різних, так зі золотом як вишиваних так і простих... По цьому списку найбільше з біля було сорочок, в обох рубриках 87, це свідчить про велику заможність купця Афендика." (Опис майна заможного львівського купця Афендика): "Не більше сотні років тому, ще коли в зв'язку з соціальними умовами національний одяг тримався в вищих соціальних станах суспільства, вишивку на полотні виконували кольоровим шовком з додаванням срібної та золотої нитки. Тепер ці матеріали можна зустріти в плахтах заможних козачок лівої сторони Дніпра. В одязі звичайного народу вишивки шовком виконуються дуже рідко." (1874 p.)

Вишивання шовком, срібною та золотою ниткою було характерне і для княжих часів.

"Відносно звичаю наших предків прикрашати одяг вишивкою, в літописі 1216 року згадується про вишитті опліччя сучасних руських воїнів. Ярослав Всеволодович перед початком липецької битви наказав своїм воїнам в будь-якому разі вбивати майбутніх полонених, навіть якщо їхні опліччя вишиті навіть золотом."

До революції 1917 року

На межі 19 і 20 століть вишивана русько-українська чоловіча сорочка відривається від традиційного костюму, і починає носитися в поєднанні з європейським одягом. Провідну роль у започаткуванні моди вдягання вишиванки під піджак часто надають Іванові Франкові, який "відрізнявся од загалу своїм костюмом - вишиваною сорочкою серед пишних комірців і краваток".

20 століття

Перший вибух моди на вишиті й народні сорочки у радянських республіках припав на 1920-ті і початок 1930-х, себто добу НЕПу та Коренізації, (в УСРР - Українізації). В УСРР вишиванки, як урочисту одежину, вдягали і партійні керівники, і прості люди. Загалом, мода на народні сорочки в радянських республіках не обов'язково мала український характер, на території РСФРР популярність набули перш за все косоворітки, за мотивами сільської російської чоловічої сорочки, часто без вишивки, навипуск, маючи розріз не посередині грудей, як в українських вишиванок, а отже й похилий комір. Мода на косоворітки як повсякденний одяг трималася в РРФСР аж до 2. Світової війни.

У місяць смерті Сталіна, березні 1953 року, за рішенням зборів своїх членів артіль "8 Березня" (нині фабрика "Деснянка") входить до складу Української спілки художньо-промислових кооперативів. "Укрхудожпромспілкою" задля масового виробництва на основі народної вкраїнської чоловічої сорочки було розроблено три типи сорочок: "українка" (з відкладним коміром, одноколірною вишивкою чи в гармонійному сполученні двох-трьох відтінків одного кольору), "гуцулка" (з багатоколірним геометричним візерунком із перевагою червоного кольору) та "чумачка" (з вишитою пазухою та низеньким комірцем-стійкою).

Друге радянське піднесення популярності народних сорочок, не таке потужне як перше, але вже саме на українські вишиванки, припало на другу половину 1950-х років і початок 1960-х. Зазвичай це пов'язують з перебуванням на чолі Радянського Союзу Микити Хрущова (1953-1964), який полюбляв саме українські вишивані сорочки, та сам часто з'являвся на публіці одягнений у них, йому слідували і інші посадовці, вишиванка набула рис ділового одягу.

Із відходом з посади Микити Хрущова збігся і занепад популярності носіння вишитих сорочок, що тривав аж до доби відродження Незалежності. У період радянського застою вишиванка стала рішуче дисидентським та патріотично-українським одягом або ж просто елементом національного русько-вкраїнського сценічного вбрання.

Незалежна доба

З наближенням відродження Незалежності України вишиванка почала рішуче повертати свою загальнонародність. Як чоловічі, так і жіночі варіяції на тему традиційних вишиванок нині поширені на мітингах, урочистих та молодіжних заходах, посіли своє місце у весільній моді.

Перший "Вишиванковий хід" Запоріжжям на святкуванні 500-річчя Запорозького козацтва. 1990.

Вишиванка стала дрес-кодом чи й безкоштовною перепусткою до певних молодіжних тусівок та дискотек, особливо присвячених державним святам.

У наш час унікальним явищем є святкування Дня української вишиванки, що переросло у Всесвітній день вишиванки, який віднедавна відзначають у третій четвер травня.

Окремим явищем повстали вишиванкові ходи наприкінці 2000-х, коли, не прив'язуючись до існуючих свят, однієї вишиванки стало достатньо як причини організації масової зустрічі. Подібні святкові прогулянки з українськими піснями, музикою, патріотичними гаслами найбільшу поширеність набули серед молоді 17-20 років, і регулярно відбуваються в багатьох містах України.

Вишиванкою в переносному значенні називають також і вишиваний візерунок в українському стилі. 2012 року в Луганському відбулися 2 розваги "З вишиванкою в дорозі", коли луганці розмальовували пішохідну плитку в український візерунок.

Російсько-українська війна, а особливо широке вторгнення Росії в 2022 році, зумовили хвилю авторських переосмислень народної символіки. Неодноразово майстри вишивальництва зображають знакові події та поняття війни в формі візерунків на сорочках.

Вишиванка-фест 20 травня 2012 року в Дрогобичі.

Традиційна українська сорочка

Основними рисами традиційної української сорочки є білий колір, розріз пазухи по середині, крій "до уставки", вишивка. Різниця між сорочками різних суспільних станів була не в крою, а в матеріалі та оздобленні. Так сорочки виготовляли з лляного полотна, плоскінного або матірки. Вищі стани суспільства (шляхта та козаки) шили сорочки також з кисеї (серпанку) або шовку. Сорочка до уставки (зі зборами) була міщанською (шляхетською), та переважала на усій лівобережній Україні, а також на Волині, на Поліссі, на Поділлі, на Лемківщині. Сорочка цього покрою поширена також і в білорусів. Чоловіча сорочка з поликами, зборами та відкладним коміром притаманна також полякам ( кошуля) і чехам.

Для жінок як правило використовувалася для пошиття сорочок плоскінна двадцятка. Лляне полотно вважалося кращим за якістю. Якщо сорочка мала підточку, то вона могла шитися з грубшого полотна - з матірки. Грубе матірчате полотно під назвою "кожух" вживалося для пошиття чоловічих сорочок на Дніпропетровщині. Козаки використовували для пошиття сорочок і привозне полотно, а також серпанок і шовк.

Сорочка міщан

В міщан полотно було тонше і краще вибілене. Сорочки ( кошулі) шилися з льону та посконного полотна. В свята одягали перкалеві сорочки. Сорочка міщан шилася зі зборами та з комірцем, шириною в 6,5 см. Рукава були з подвійними плечами ( прирамниками) з дудами або лиштвами на кінцях рукавів, тобто вузькою або ширшою обшивкою. Така сорочка защіпалися на перламутровий ґудзик або зав'язувались тесьмою. Міщани не вишивали сорочок кольоровими нитками ні на плечах, ні на пазусі. Довжина сорочки була до колін і подолок ховали в штани. По сорочці одягали міщани напівжупанчики з легкої тканими з рукавами або без них, зі стоячим коміром і зверху виставляли комір сорочки. Пізніше замість напівжупанчиків почали носити камізельки.

Міщанки носили в будні дні сорочки з з доморобного лляного полотна, а в свята з тонкого лляного полотна: перкалю, зонес. Як правило такі сорочки шилися до підточки, зверху з тонкого полотна, а знизу з грубшого. Крій сорочок в жінок був такий, як і у чоловіків. Рукава сорочки обшивалися внизу дудицями, вузькими обшивками або манетами (шлярками) з лиштвою. Комір був відкладний на 3-4 дюйми. На плечах в дівчат сорочки були мережені. Дівчата зав'язували на шиї сорочку широкою червоною шовковою стрічкою. Поверх сорочки особливо до святкового вбрання одягали корсети з клапанами без рукавів з шовку або кисеї, які стягуються на грудях шнурками або дрібними ґудзичками і мали низький виріз. Шляхта носила такі ж самі сорочки, як і міщани.

"А в нашої бондарівни сорочка мережка." ( Яків Головацький, 1877 p.)

Види сорочок

Усі традиційні українські сорочки можна умовно поділити на два типи: лівобережні та правобережні, а також на сорочки до уставки (зі зборами) і без уставки (без зборів, тунікоподібні). На Лівобережжі крій жіночої та чоловічої сорочки був переважно "до уставки", який мав також два варіанти: з суцільнокроєнною уставкою (Київщина, Чернігівщина) та окремою уставкою (Полтавщина, Слобожанщина). На Запорожжі (в степу) були поширенні чоловічі сорочки чумацького та лоцманського типу, без уставки та без зборів. Вишивалися лівобережні та степові сорочки біллю, основними техніками були: мережка, вирізування та настилування (лиштва).

Правобережні сорочки чоловічого типу були так само "до уставки" і без уставки (без зборів). Чоловічі сорочки без уставки та з уставкою носилися в деяких місцевостях по штанах ( Буковина, Гуцульщина, Бойківщина, Полісся, Придністров'я). Гірське населення, Буковина, а також і частково лівий берег Дністра носило сорочки по штанах, як і росіяни, болгари, чорногорці. Лемки і населення Закарпаття носило сорочки заправлені в штани. На Волині господарі носили сорочки теж по штанах, а наприкінці 19 ст. почали заправляти в штани "по-міщанському" або по "шляхетському" звичаю. Жіночі сорочки Правобережжя були або без уставок ("хлоп'янки" у дві пілки; Буковина, Покуття, Гуцульщина) це були переважно повсякденні сорочки або широкі безуставкові зі зборами (у три пілки, Поділля). Вишивалися такі сорочки чорними ( Поділля) або червоними нитками ( Волинь, Полісся, Покуття). Основними техніками були: "заволікання" (Волинь, Полісся) або "низина" (Поділля, Покуття, Гуцульщина, Буковина). В деяких місцевостях (Поділля, Покуття) вишивали також білими нитками, технікою вирізування та настилування.

Лівобережжя

Головна частина сорочки - станок, зшивається з трьох полотнищ, що бувають завширшки 40-50 см. На Полтавщині станок мав довжину 65-70 см. На вставки відмірялося полотно рукою, на одну чверть, приблизно 25 см і розрізалося навпіл. Вставки пришивалися ззаду двойним вистігом, а спереду пішвою. Станок з пришитими до нього вставками збирався вгорі на нитку. При збиранні зборів бралося по дві нитки ( по чисниці). Для коміра відрізалася від полотна смуга, завширшки 2 см у всю ширину полотна, яка підгиналася з двох сторін. Спочатку комір пришивався з лицевої сторони, а потім з середини двічі або тричі вистігом. Інколи для обшивки коміра брали ткану стьожку і обшивали нею збори, а кінці залишали для зав'язування. Іноді на чоловічих і жіночих сорочках комір робили зубцями. На кінцях коміра робили прорізні або накидні петлі для стьожки, якою зав'язували сорочку. Рукава робили з усієї ширини полотна завдовжки 50 см. До уставки рукава пришиваються вистігом, часто вистіг переривають пухликами (приб 15 см.). Пухлики можуть бути в один чи й сім рядів. Інколи пухлики пришиваються до вставок мережкою. Найбільше поширені пухлики у східній Полтавщині. Між рукавами та станком вставлялися ластки (12 на 12 см, які пришивалися прошвою. Внизу рукави збиралися як і комір і вшивалися в чохлу (2,5 см, іноді робили ширишою до 6 см). Старовинні сорочки Слобожанщини не відрізнялися від полтавських. Жіночі сорочки Чернігівщини були довші за полтавські і мали менші комірці, тобто при самій шиї та довгий розріз пазухи до 30 см. Рукав тут був часто суцільний з уставкою або пришивався до уставки особливим видом мережки - розшивкою. Такою мережкою з'єднувалися підрублені частини рукава і уставки. Такою ж розшивкою пришивалася ззаду уставка зі станком до коміра. Рукава були іноді в півтори пілки зшиті зверху розшивкою. Сорочки Дніпропетровщини подібні до описаних, але вони були довші (до 75 см). Підточка часто була з полотна впоперек. Загальна довжина сорочок була до 112 см. Сорочки Київщини належать до лівобережного типу і наближені більше до чернігівських. Вони мали суцільний зі вставками рукав. Для того щоб їх пришити в верхній частині станка робилися вирізи. Сорочки були довгі порівняно з ін. місцевостями (до 155 см). Розріз пазухи коротший, як в чернігівських, комір був ширший ніж в полтавських (3,5-4,5 см).

Старовинні чоловічі сорочки були кроєм майже такіж як і жіночі, завдовжки до 90 см. Різниця полягала в тому, що чоловічі сорочки мали стоячий або виложистий комір. Він робився зі складеного вдвоє полотна. Комір оздоблювався вишивкою та зубцями. Чохли в чоловічих сорочках були широкими до 4 см. Рукави могли бути також не призбирані в чохлу, а простими широкими. Поряд з цим типом чоловічої сорочки був ще один тип - чумацька або лоцманська (степова). Такі сорочки шилися з перегнутого пополовині полотна, до якого з боків пришивалися бочки з половини полотнища, зверху вони були зрізані в вигляді трикутника. Ці сорочки були довгими (до 100 см.). Рукави робилися з полотна перегорнутого по довжині або впоперек. Здебільшого рукави були поперечні і пришивалися до станка особливим видом мережки. Бочки до станка пришивалися пішвою. Розріз в таких сорочках був довгий (до 40 см.). Виріз для коміра підрізається кругло, на переді нижче. Комірець до такої сорочки був вузьким (1-1,5 см.) складений з тканини вдвоє і пришивався двійним вистігом. Такі комірці завжди зубцьовані і вишиті дрібними узорами. Такі сорочки часто мали підоплеки - куски полотна пришиті до плечей так, що звисають на груди і на спину. Ці сорочки були поширені по всій Україні.

Орнаментація українських сорочок

Орнаментація українських сорочок органічно поєднанна з кроєм, тому часто важко розрізнити прикрасу від способу зшивання, що часто виконує подвійну функцію. Так наприклад рукава чоловічих сорочок на Полтавщині та Дніпропетровщині пришиваються до станка спеціальною мережкою. Такими ж є і чернігівські розшивки червоною та синьою заполоччю. На Поділлі усі шви як чоловічих так і жіночх сорочок з'єднані мережкою. Перехідними від швів до оздоби є мережки, найпростішою формою яких є рубець. Кількість оздоблень на сорочці залежить від того чи це буденна чи святкова сорочка. Основними способами виконання орнаменту були: занизування червоною заполоччю переважно геометричним орнаментом ( Полісся), підбір червоною та синьою заполоччю геометризованим рослинним орнаментом (Київщина, Чернігівщина), вирізування та настил білими або сировими нитками ( лиштва) геометризованим рослинним орнаментом (лівобережна та південна Україна), низь чорного або червоного кольору ( Поділля, Покуття, Гуцульщина, Лемківщина, Закарпаття, Буковина), мережки, хрестик.

Способи вишивання та розміщення візерунків

"Не дивлячись на те, що це будуть різні речі, прикрашені різними способами за допомогою різних ліній, - наш народ визначаючи їх орнаментальну прикрасу, висловиться однаково: мережані рукави, мережений рушник, мережане ярмо, мережана порохівниця, миска і т. ін."

Усі сорочки за технікою виконання можна поділити на лівобережні та правобережні. Так сорочки Лівобережжя шилися "біллю" (вибіленими нитками), настилом ( лиштвою) та вирізуванням. Нитки для вишивання використовували з льону. Інколи для вишивки використовували сурові (небілені) нитки або підфарбовані в попелясто-синій колір (пофарбовані куницею). Узори для такого шиття були сильно геометризованні рослинні мотиви. Настилування часто поєднувалося з вирізування, вистігом. Червоною вишивались на Лівобережжі лише рушники та скатертини. В кін. 19 ст. молодь почала вишивати заполоччю й сорочки, це нововведення поширилось спочатку на Слобожанщині. Найкращі зразки настилування, вирізування та мережок були на Полтавщині та в східній Київщині. Чоловічі сорочки до уставки вишивалися на комірі (спеціальною мережкою "ретязок"), на уставках та чохлах. На чоловічих сорочках чумацького типу (степових) технікою вирізування в поєднанні з лиштвою оздоблювали пазуху та низ рукавів. Комір в цих сорочках зубцювався та вишивався дрібно лиштвою "ретязок". Лоцманські (Дніпропетровщини) сорочки цього типу вишивалися чорними нитками.

На початку 20-го ст. відбувся занепад старовинних технік шиття. Виконанні біллю сорочки Лівобережжя на початку 20 - го ст. почали вишивати кольоровою . Найшвидше ці зміни відбулися на Слобожанщині та Дніпропетровщині. Старі техніки вирізування та настилування почали замінювати простішими та примітивнішими техніками: "хрестиком" та "гладдю". Кольори використовували переважно червоний та синій (чорний), з перевагою червоного або з використанням цих кольорів однаковою мірою. Натуралістичні узори брали з паперових та ситцевих взірців. Так наприклад улюблений в народі геометризований мотив "повної рожі", замінюється реалістичним мотивом червоної рожі. Поряд з рожами улюбленими мотивами стали також лілеї, гвоздики, дубове та виноградне листя.

Найдавнішими техніками можна вважати мережки, які повстали з рубцювання, а також оздоблення пазухи та уставок.

"Нитяна сітчаста мережка здається появилася як спосіб шиття, а не вишивання. Так під рубцем висмикувалось декілька поперечних ниток і спутування дольових ниток, яке утворювало суцільну смугу, йшло разом з підрублюванням рубця. Такі первинні мережки шиються під рубцем і тепер. В яких основний узор занизування, а нитяна сітчаста мережка під рубцем, як додаток до нього. І взагалі більш розширені мережки цього типу зустрічаються переважно вздовж рубців на пазухах, подолах сорочок, нижніх та верхніх частинах рукавів."

Занизування завжди виконували червоним кольором з незначним додаванням синього.

"Вирізування, напевне наслідування сітчастих мережок, які без сумніву старіші за нього, бо повстали власне з шиття. Ці два способи шиття виглядають на око як мереживо."

Вирізування, як і настил виконували вибіленими або сировими (невибіленими) нитками, інколи і кольоровими.

"До числа способів власне шиття, яке перетворилося частково в вишивання потрібно віднести і примережку, яка утворює з'єднання окремими нитками двох країв одягу."

Мотиви уставок повторювали також на рукавах під назвою "одскочки". Вони могли розміщуватися поздовжніми або поперечними, а також скісними смугами. Інколи такі лінії робилися технікою вистігу чи іншою і заповнювали всю площину рукава. Таке розміщення називали "рецентуванням".

Традиційні способи вишивання

Мережка. Цим способом в давнину з'єднували різні частини сорочки. Пізніше, коли сорочку шили машинкою, він використовувався як декоративний у тих самих місцях.

Вирізування. Цей спосіб виконувався лляними або й конопляними нитками (біллю (вибіленою), сировою (небіленою), підфарбованою в полелясто-синій або охристий колір). Вирізування часто поєднувалося з лиштвою (настилуванням). Переважав цей спосіб вишивання на лівобережній (подніпрянській) частині України, тобто на Чернігівщині, Києвщині, Полтавщині, Черкащині, Слобідській Україні, Запорожжі.

Низь (низинка). Цей спосіб виконувався переважно чорними або й червоними нитками зі споду полотна, від чого отримав свою назву. Низь переважала у вишивках правобережної (подністрянської) частини України. Полягав він у тому, що узор заповнювався чорною ниткою і розцвічувався незначно кольоровими (жовтою, червоною, інколи й зеленою). Цей спосіб вишивання переважав передусім на Поділлі, Гуцульщині, Буковині, Закарпатті, Покутті, Галичині.

Заволоч. Цей спосіб вишивання виконувався переважно червоною ниткою. Він переважав на Волині та Поліссі. Узори цією технікою виконують лише темно-червоною ниткою, а вузенькі смужки білою, синьою або чорною. Заволікання вишивають справа на ліво на всю довжину візерунку. Узори виконанні цим швом можуть бути лише геометричними, вони можуть розміщуватись на всіх деталях сорочки, але найчастіше на вставках та рукавах. Цей шов може бути поєднаним з занизуванням, низиною, настилом, проте цей шов рідко поєднується з іншими.

Вишивання кольоровим шовком. Цим способом вишивали вишивки козацької старшини. Вишивали шовком однієї барки з золотою або срібною ниткою. Барви таких вишивок були: зелені, червоні, а також і чорні. Цей спосіб вишивання використовувався також для церковиних речей, тому його неправильно називали - церковним стилем. Правильніше було би назвати, стилем козацької доби.

Хрестик. Не належить до традиційних українських способів вишивання, яким заповнювали узор вишиванок. Поширився він з кін. 19-го ст - поч. 20-го ст., і частково витіснив традиційні способи. Вишивали цим способом спочатку червоно-синьою заполоччю, а пізніше червоно-чорною. Вишивали не традиційно по полотні, а по канві, тому вишивка виходила грубою.

"Для української вишивки притаманні прямі та ламані лінії, криві лінії властиві вишивці сріблом, золотом, шовком та шерстю. Український народний орнамент має чітко орнаментальний характер, тобто простий, реальний, не штучний."

Матеріал для вишивки та місце розташування візерунку

Про вишивки козацької доби багато відомостей нема. Віддомо, що вишивалися тоді сорочки срібною та золотою ниткою: кошуль 15 золотом і сріблом шиті (з опису майна), а також шовковою ниткою переважно червоної, зеленої, попелясто-синьої барви або поєднанням цих барв. Пізніше вишивали шовками різних барв в одному орнаменті.

Київщина, Полтавщина, Чернігівщина, Запорожжя, Слобідська Україна - це землі колишньої Гетьманищини та Запорозької Січі. На цих землях найкраще розвивалися всі види мистецтва і в тому числі одяг. На Кубані в основі лежить одяг центральної України ( Запорожжя), але він має уже елементи кавказького одягу.

Візерунки у вишиваних сорочках цих країв викладали на уставках, рукавах, пелені, що було зумовлено жіночим святковим вбранням. Так, якщо вбрання складалося з керсетки та плахти, то відкритими залишалися лише рукава і поділ сорочки. Основними способами вишивання були: мережка (ляхівка), вирізування, лиштва виконувалася переважно лляною або конопляною ниткою. Лляна нитка мало піддавалася фарбуванню. Кольорами вишивки були білий (біллю - вибіленими нитками), охристий (нитка підфарбована дубовою корою) та попелясто-синій. В полтавських жіночих сорочках вишивали рукав (полик, підопліччя, пелена рукава) та поділ сорочки. На Чернігівщині рукава до уставки часто пришивалися особливою мережкою - розшивкою. Якщо рукава шилися у 1,5 пілки, то зшивався рукав спереду так само розшивкою. Поліна Літвінова відмічала, що заволікування заполоччю зустрічається біля Курської та Могилівської губернії. Інколи до лиштви додавали кольорових ниток, тоді вся сорочка вишивалася кольрововими нитками. В такому випадку уставки і пелена вишивалися - занизуванням, а рукави - лиштвою. Основними кольорами були червоний або синій, хоча перевагу надавали червоному. Чоловічі сорочки безуставкового типу вишивалися на пазусі та на низу відкритих рукавів дуже добірно мережками, вирізуванням, зубцюванням коміра - білим кольором.

"Вишивання сорочок квітками, червоною та чорною заполоччю, так званим хрестиком, стало явищем останніх 20-30 років, що пішло в широкі маси під міщанськими впливами." (1929 p.)

Вишивки Галичини, Поділля, Покуття, Гуцульщини, Закарпаття та Буковини являють теж одну групу. Основний спосіб вишивання для вишивок цієї групи є низь. Яка виконується переважно червоною або чорною барвою і незначним додаванням для оздоби жовтої або зеленої барви різних відтінків. Вишиваються в жіночих сорочках такого типу: полик, рукав, дуди, комір і погрудки (дві паралельні поздовжні смуги спереду і ззаду сорочки (не завжди)). В чоловічих безуставкових сорочках переважно вишивалися комір та пазуха, інколи ще й поділ сорочки ( Покуття, Гуцульщина, Буковина) та низ рукавів. Для цієї групи вишивок характерно використання для оздоблення основного орнаменту золотої та срібної нитки, а також леліток та бісеру.

До окремої групи вишивок можна віднести вишивку Полісся та Волині. В цих краях сорочки часто шилися з витканого полотна. Вишивка була переважно червоною барвою, а також білою, і незначно для оздоблення могли додавати синій або пізніше чорний колір. Основним способом вишивання була - заволоч ( заволікання). Вишивалися в жіночих сорочках переважно полики та рукав, а також комір, а в чоловічих пазуха та комір, чохли.

Сорочки виготовляли з домашнього лляного та конопляного полотна, плоскінного або матірки, бамбаку (Поділля, Буковина), а сорочки вищих станів суспільства (шляхти, козаків, міщан) шилися також з серпанку та шовку. Ширина доморобного полотна становила переважно 40-50 см. Жіночі сорочки шилися переважно з дванадцятки - тринадцятки. На Гуцульщині виготовляли двадцятку. Також сорочки шили з покупного полотна (коленкору, зону) різної ширини.

Традиційна жіноча вишиванка

Жіноча традиційна сорочка була обов'язково білого кольору, вишита білими або кольоровими нитками. Вона могла бути довгою, якщо її носили до плахти або запаски і коротшою, якщо її одягали до спідниці. Традиційні жіночі сорочки поділяються за особливостями крою на три види:

сорочка "до уставки"

сорочка з цільнокроєним рукавом

та сорочка "хлоп'янка"

Перших два види мали численні збори біля коміра, сорочка "хлоп'янка" зборів не мала, вона шилася без коміра та з відкритими (непризбираними) рукавами. Перший тип сорочки був поширений на Лівобережжі, Поліссі, Волині, другий тип - на Правобережжі, Буковині, Гуцульщині. Вишивалися сорочки усіх типів біля коміра або комір, на уставках, на манжетах, та нерідко зашивався і весь рукав, особливо в дівочих сорочках, а також сорочки, які носилися до плахти або запаски вишивалися на подолку.

Типи традиційних чоловічих сорочок

1. Сорочка до уставки - це давній традиційний крій української чоловічої сорочки, яка призбирана біля шиї та біля рукавів. Крій цих сорочок такий самий, як і жіночих сорочок Лівобережжя. Така сорочка могла мати відкладний або стоячий комір. Як різновид могла мати відкриті, тобто непризбирані внизу рукава. Таку сорочку носили на території всієї України, крім Буковини. Зараз цей тип сорочок не поширений. До цього типу крою можна віднести також стрілкову сорочку. Цей тип сорочок носили заправленим в штани, окрім Волині та Полісся. В цих сорочках пазухи не вишивали.

2. Сорочка без уставки (без призбирування біля коміра) - це також давній традиційний крій сорочки, який був безуставковим з коміром, обшитим лямівкою і відкритими, непризбираними на кінцях рукавами. Ці сорочки на запорозьких землях називали чумацькими (на Полтавщині - степовими) або біля порогів (на Дніпропетровщині) - лоцманською. Як різновид така сорочка могла мати відкладний комір та призбирані рукава. Також рукава сорочки могли бути врізані по прямій нитці в сорочку, тобі вони в місці з'єднання прикрашалися спеціальним швом (вишивкою). Вишивали таку сорочку на пазусі та на кінцях рукавів широкими смугами. Безуставкову сорочку носили на Гуцульщині, Покутті, Буковині, Запорожжі, Поділлі, Полтавщині. Ці сорочки на придністрянському Поділлі, Буковині, Гуцульщині, Бойківщині носили по штанах, на решті території України заправляли в штани по козацьки (по шляхетськи, по міщанськи): "Не угинайся буковий мосте,

Через тебе йдуть тури та олені,

На тих оленях високий терем,

А в тим теремі красна панна,

Шила-вишивала отцу кошулю,

Коло ковнірця - яснії зорки,

На пазушках - ясний місяць,

А у полах - сиві голуби..."

Групи орнаментів вишиванок 20 ст

Географічні особливості на мапі "Україна вишивана", зробленій луганськими майстринями

За мотивами орнаменти вишивок поділяються на три групи:

геометричні (традиційні)

рослинні (перенесені з паперових та ситцевих реалістичних мотивів)

зооморфні (тварини)(зустрічаються дуже рідко в традиційних сорочках).

Геометричні (традиційні) орнаменти властиві всій слов'янській міфології. Вони прості: кружечки, трикутники, ромби, зиґзаґи, лінії, хрести (прості й подвійні). Важко судити, який зміст вкладався в ці символи раніше. Сьогодні на їх основі в народній вишивці широко використовуються такі мотиви, як "баранячі роги", "кучері", "кудрявці", "гребінці" тощо.

Рослинні мотиви поширилися в зв'язку з занепадом старовинних технік і переносилися з паперових та ситцевих мотивів на вишиванки. В українській вишивці 20-го ст. часто використовуються такі мотиви, як "виноград", "хміль", "дубові листи", "барвінок" тощо.

Техніки та географічні особливості

Вирішальний вплив на характер орнаментальних мотивів мають різноманітні вишивальні шви, так називані "техніки", яких в Україні відомо близько ста. Окремі вишивальні шви характерні для тих або інших етнографічних районів України, а деякі зустрічаються також у білоруській і російській вишивках.

Середня Наддніпрянщина

Вишивкам Київщини властивий рослинно-геометризований орнамент зі стилізованими гронами винограду, кольором хмелю чи восьмипелюстковими розетками, ромбами, квадратами. Основні кольори вишивок Київщини - білий, коралово-червоний, відтінений чорний. Основним матеріалом для вишивки на центральній Україні були червоні та сині кручені бавовняні нитки "заполоч". Заполоч привозили через Крим зі сходу. Пізніше почали використовувати інші сині нитки, які швидко линяли і тому синій колір заполочі був замінений на початку 20 століття чорними нитками.

Чоловіча сорочка. Сорочки Київщини та західної Полтавщини були з низьким комірцем-стійкою та широкими прямими рукавами, інколи призбираними в манжет. Біля шиї сорочки мали дві петлі, в які просилявся чорний шовковий шнурок або червона шовкова стрічка, які називали застіжкою. Комірець завжди був вишитий: сірими нитками (переважно в старших) або червоною та синьою заполоччю. Пазуха та кінці рукавів, якщо вони були не призбирані, також вишивались. Чоловічі від жіночих узорів досить часто відрізнялись. Для комірця, рукавів, пазухи були окремі узори. На Київщині вишивання було розвиненіше.

Існували такі назви візерунків на комірах: рожевий, човниками, настилування, човники з попинами, проскурочки, човники з крильцями, кривоніг, пупчики.

На пазухах були такі візерунки: ляхівка на 3, 4, 5, 7, 9 дирочок, ляхівка ціле коліща, ляхівка цілий збан, ляхівка хрестиками, ляхівка кругла нашиванка, ляхівка коса, ляхівка кругла і хрещата, ляхівка решіточки, прутик.

На рукавах була мережка з ляхівкою.

Старші люди мали сорочки вишиті або тільки на комірці або ще невеликими мережками на пазусі, на рукавах сірого кольору; заполоч в невеликій кількості була тільки на комірцях.

Іншого крою сорочки були з відкладними комірцями, мали багато складок біля шиї і не вишивались, або зрідка тільки комірець. Біля кисті рукав збирався на нитку і пришивався манжет - чохли. У західному Поділлі і на Поліссі сорочки носили поверх штанів. (За описом Павла Чубинського 1870 р.)

Жіноча сорочка. Жіночі сорочки Київщини в 20-му ст. вишивались синіми та червоними бавовняними нитками. Візерунки вишивки на поликах називались: книші, ціле хрещате, кривоніг, простий кривоніг, половина кривоногу, цілий кривоніг, цимбали, половина цимбалів, цимбалики, метелики, човники з вирізуванням, човники з крильцями, хмелик рожовий, хмелик коло шнурочка, хмелик чорнобривцями, хмелик лапками, хмелик молоточками, павучки, чорнобривці, цілі огірки, повна рожа, головатий хміль, реберця, горли, ламані хрести, косиці, павичі, раки, цілі починки, дубові листки.

На комірцях: скраклі, огірки, хрестики, чорнобривці, рачки щиплені.

На підтачці: чорнобривці, хмелик, паслин, реп'яшки (чоловічі сорочки мали ці узори на пазусі).

Старші жінки рідко прикрашали сорочки кольоровою заполочю, а мали дуже часто вирізування (сірими нитками) на рукавах. Пазухи і комірці не вишивалися.

На Поділлі сорочки були зашиті на рукавах суцільною широкою смугою, на Підляшші та Поліссі сорочки мали відкладний комірець та не мали вишивок ні на рукавах, ні на подолі. На Поділлі крім червоного і синього вишивали також ще й жовтим, блакитним, зеленим та ін. кольорами. Шиття заполоччю називалось мережкою, шиття сірими нитками вирізуванням. Поділ сорочки вишивався сірими нитками широкою смугою і називався лиштвою. (За описом Павла Чубинського 1870 р.)

Техніка вишивання Харківської області має дуже багато спільного з формами вишивки, що установилися в центральних областях України, але їй властиві і зовсім своєрідні поліхромні орнаменти, створювані напівхрестиком або хрестиком. Ці орнаменти вишивають переважно грубою ниткою, внаслідок чого візерунки створюють враження рельєфних.

Київщина

Сіверщина та Чернігівщина

Чоловіки носили короткі сорочки з конопляного або лляного полотна домашнього виробництва. Сорочки були кроєм до уставки, призбирані біля коміра. Комір сорочок був відкладним. Комір пов'язувався гарусною стрічкою або стьонжкою. Чохли та надпліччя вишивали інколи мережкою, а комір ( комняр) заполоччю по таких візерунках: сухарики, заступці, гапличок, сливки, гусяче око, маківки, карточки. Сорочка носилася всередину широких штанів. Якщо чоловіки виходили з дому, то обов'язково по сорочці одягали кобеняк.

"В м. Вереміївці спостерігається деяке повернення до старовини: замість сорочок з відкладними комірами пришитих до зборів, тут починають знову носити сорочки з маленькими стоячими комірами пришитими до гладкої спини, вишитих у парубків власноручно заполоччю та чорним шовком."

Жінки носили сорочки довжиною поза коліна з домашнього полотна. В Козелецькому повіті носили сорочки довші. Крій сорочки надзвичайно простий: брали два полотнища зшивали посередині, зверху пришивали два прямокутні полики, до яких пришивали призбирані рукава. Святкові сорочки шили з крамного полотна. Виріз призбирують та обшивають або вишитою смужкою або купленою тасьмою. Рукава та полики в сорочках завжди вишиті, а в святкових сорочках ще й помережині. Вишивають білими нитками технікою настилування, інколи й червоними. Вишивки надзвичайно вишукані. Вишивають на рукаві зверху широку смугу від якої вниз ідуть поздовжні смуги або окремі елементи вишивки розташовані по пелені рукава у вигляді решітки. Узори мережки: метелик, прутик, двоголкова, триголкова. Вишивки та мережки складаються завжди з прямих ліній. Подолки сорочок завжди помережині. Поверху сорочки виходячи на вулицю одягають корсетки. В кін. 19 ст. вишивки помінялись:

"вишивають уже не по самому полотні, а по канві, червоними і чорними нитками. Узори уже не свого власного домислу, а запозичені з друкованих збірників - великі квіти, побутові картинки і т. ін. Взагальному виходить набагато грубше ніж раніше (1890 р., М. Степовий)

Полтавська вишиванка

Сорочки на Полтавщині вишиваються головним чином лляними білими нитками ( біллю), дуже рідко лляними червоними або попелисто-синіми. Пазухи білих сорочок у старих зразках прикрашалися білим візерунком, виконаним лиштвою. Візерунок обводився чорними або кольоровими смугами. Техніка вишивання - шов "уперед голкою", шов "за голкою".

Жіноча сорочка. На Полтавщині сорочки власного коміра не мали, замість нього виріз збирався складочками або "пухликами" та обшивався тоненькою полотняною "стьожкою". Рукава були широкі, а нижній край збирали та вшивали в "чохлу". Жіночі сорочки вишивалися переважно білими та "сировими" (невибілиними) нитками. Візерунки були на вставках, рукавах та пелені. В сорочках переважали геометричні чи рослині геометризовані мотиви. За технікою виконання візерунки розподілялися приблизно на: вставки лиштвою або вирізуванням з лиштвою, рукава - вирізуванням, а пелена пруткованням або мережкою. Часто траплялося, що вся сорочка вишита лиштвою. Зустрічалися сорочки, де поряд з лиштвою до білої нитки додавали кольорову, переважно червону, а іноді вся сорочка вишивалася кольоровою ниткою. В таких випадках уставки та пелена вишивалися занизуванням, а рукава лиштвою. З кольорів найбільш поширеними були чисто червоний або попелясто-синій. Вишивання сорочок квітками, червоно - чорною заполоччю (хрестиком) почалося з поч. 20-го ст.

Чоловіча сорочка. Чоловічі сорочки шилися з домашнього полотна. За кроєм поділялися на два типи: перший тип подібний на жіночу: виріз призбирувався на нитку і до нього пришивали високий м'який комір. Рукава були також широкі з ластками під плечима, зібрані внизу та вшиті в чохли. Такі сорочки подібно жіночим мали вставки та шились лиштвою. Таку ж лиштву шили і на чохлах. Другий тип - це чумацька сорочка, вона шилася на дві пілки з примережиними по бочках "бочками" (п'ятикутниками). Рукава в таких сорочках були прямі (без зборів). Комір в чумацьких сорочках був низеньким 1-2 см. Чумацькі сорочки завжди добірно вишивалися. Комір здебільшого - лиштвою, пазуха - вирізуванням, а рукава вирізуванням з лиштвою.

Візерунки. Візерунки: вирізування на чотири дірочки, вирізування косе, вирізування книшикове, вирізування хрещове, вирізування з клинцями, вирізування по одній дірочці, вирізування з хмеликом, вирізування книшикове, вирізування клинчасте, вирізування орлове, лиштва хмелева, лиштва соснова, гілки, лиштва метеликова, клинчаста, пупкова, баранячі ріжечки, морока, верхоплут, виколювання, мережки, ключі і зірки, зірка, клинова, купочкова, ляльки, занизування, вирізування з клинцями, вирізування з верхоплутом, дзвоники, жучки. (За описом Я. Риженко)

Черкащина

Слобожанщина

Стрій Слобожанщини має багато спільних рис із одягом Наддніпрянщини, особливо Полтавщини, і зберігав свій традиційних характер до кінця 19 століття навіть на північно-східній, воронізькій, Слобожанщині.

Жіночі. Жіночі сорочки-вишиванки Слобожанщини - переважно полтавського типу, носили їх носили до початку 20-го ст. Наприкінці 19 ст. поширюються сорочки-вишиванки з високим стоячим вишитим коміром, накладною нашивкою на пазусі та вишитими манжетами. А на початку 20-го ст. під впливом міської культури у побут входять сорочки на кокетці з великим викотом горловини та рукавами, пришитими до кокетки. Своєрідність вишивки слобожанських вишиваних сорочок 20-го ст. полягає в багатоколірній візерунчастості, виконаній півхрестиком і дрібним хрестиком та півхрестиком, іноді грубою ниткою, що надає їм рельєфності.

Характерним є шиття білими нитками, настилування ( лиштва), вирізування. Переважають геометричні та рослинно-геометризовані візерунки.

Для закріплення краю тканини служили такі види швів, як: зубцювання і змережування. Поряд із набируванням і настилуванням, для яких характерна червона колористика вишивки, побутувало ажурне шиття.

Чоловічі. Чоловічі сорочки (як тунікоподібного крою, так і з уставками) шиються з грубого лляного домотканого полотна. Сорочки переважно полтавського типу, а з кінця 19 століття зокрема і стрілкові вишиванки, від "стрілки" - плечової вставки у вигляді трикутного клина, розширеного до коміра. Форма стрілки могла бути й більш складної форми, коли трикутна стрілка доповнюється прямокутником, що створював ефект погона. Поверхня стрілки вишивається чи шиється з червоного кумачу, яким також обшивається комір та пазуха сорочки. Комір, манжети рукавів і поділ чоловічих сорочок вишивалися синіми і червоними нитками. Вплив міста простежувався у використанні білого ситцю для пошиття сорочок з манишками. До цих сорочок парубки носили на шиї кольорові хусточки, так звані шари.

Степова Україна

Південь - етнографічний регіон України, заселений переважно вихідцями з Середньої Наддніпрянщини та Поділля, тому тут збереглися особливості оздоблення виробів, притаманні цим регіонам. Переважають такі техніки вишивання, як "гладь", "стебловий шов", "ланцюжок".

Жіночі. Жіночі сорочки вирізняли чотирикутний виріз довкола шиї та вільні, без зборок у зап'ясті рукави. Побутували стилізовані рослинні мотиви. Це сосонки, дубове листя і шишки хмелю, різноманітні квіти та квітучі гілки. Не менш популярними були зооморфні мотиви.

Традиційні сорочки з пухликами (збираною тканиною на рукаві трохи нижче плеча) шили з білої бавовняної тканини. Пухлик додавав рукавам пишності та об'єму. Стоячий широкий комір густо збирали у дрібні "зморшки", які оторочували тоненьким рубчиком. Верхній край рукавів призбирували, а нижній вишивали геометрично-рослинним візерунком у техніці хрестика. Основними кольорами були переважно червоний, чорний, синій та жовтий. Побутувала також вишивка білим по білому, що походить з Полтавщини. Краї рукавів обробляли вузькою смужкою.

Чоловічі. Відомою на всю Україну була чоловіча так звана чумацька сорочка - з широкими рукавами, де вишивкою оздоблювався лише комір. Такий рукав служив своєрідним прапором для подачі сигналу при переправі через дніпровські пороги. Чумацькі сорочки завжди добірно вишивалися. Комір здебільшого - лиштвою, пазуха - вирізуванням, а рукава - вирізуванням з лиштвою.

Кримськотатарська вишивка

Природно, що кримська вишивка відрізняється від більшості типових на материковій Україні. Важливими тут є контрасти (які можна побачити й на народному верхньому одязі). Кримські татари часто використовували квітчасті орнаменти з ніжними кольорами, правильно підбираючи кожну квітку.

Головні знаки, використовувані майстрами тут такі: жіночій знак - вигнута гілка (егрі дал) - означає мінливість, динамічність, розвиток. Чоловічий - родове дерево - надійність, стійкість та сила. Гвоздика - літня людина. Тюльпани символізують молодих хлопчаків, а троянди - жінок. Є також символ "марам", який досить часто зустрічається на вишивці і орнаментах, особливо головних покривалах і поясах з широкої вовняної тканини (учк'урах) - це "дерево життя".

Волинська вишиванка

Рукава та пазушина на Волині в традиційних сорочках (також кошуля) не вишивалися кольоровими нитками.

"Рукава і пазушина в цій країні ніде не вишивається кольоровими нитками."

Подолик сорочок були до колін, інколи ще нижче. Сорочка для господаря та старшого парубка шилася з тонкого полотна, а для хлопця ( погонича, підпасича, пастуха) з грубого ( з дванадцятки). Жіноча сорочка теж була довжиною нижче колін, але з меншим розрізом пазухи. В святкові дні жінки одягали сорочки з крамного полотна, такі сорочки часто мали підточки з грубшого полотна. Сорочка не вишивалася кольоровими нитками і уставки були зовсім білі. Сорочку з купленого полотна називали крамська сорочка.

Орнаменти на Волині геометричні, чіткі і прості за композицією, що зумовлює традиційна техніка "заволікування". Чіткість ритму підсилюється однобарвністю вишивок, виконаних червоною ниткою на біло-сірій полотнині. Поряд з основною технікою заволікування незначною мірою використовували також техніку "вирізування" та "хрестик".

Сорочки біля коміра та на рукавах на поч. 20 ст вишивали білими, попелясто-синіми або червоними кольорами. В чоловічих сорочках вишивали, рукави, комір та пазухи, а в жіночих ще й вставки і часом подолки. Вишивали технікою "заволоч", з лицевої або виворотньої сторони. Тобто поздовжніми узорами. При заволікуванні нитка йде вздовж усього узору, якої би довжини він не був. Часто на Волині шили рукава сорочки з "заболоті", тобто тканини тканої в червоні і сині смуги, проткані здебільшого вздовж рукава. На Волині пазухи жіночих сорочок часто були вишиті хрестиками і не поєднувалися з узорами уставок. В 20-му ст. узори хрестиками повторювали геометричні узори занизування.

"Змінилася на них вишивка. Замість заволочі вишивають хрестиком та півгладдю, останнім часом модним став шов гладдю. Геометричний орнамент замінений на рослинний, а в останніх роках на рукавах сорочок в деяких місцевостях (Мілятин, Садки) вишивають птахів. Міські сорочки мають сучасний крій, а мотиви вишивки взятті з куплених серветок, рушників тощо" (1934 p.)

Сорочки викроювались ножем. Частини сорочки: стан, рукави, уставки, цвиклі (клинки під рукавами), комір, чохли. Довжина стану - 85 см, довжина рукава - 57 см, ширина - 32 см, довжина коміра - 38 см, довжина вставки - 24 см, ширина - 12 см, ширина чохлів - 4 см. Комір був викладний та запинався на шпонку з олова зі скельцем або на "жичку" - смужка з вовни червоного або зеленого кольору. В молодих хлопців сорочки були вишиті на комірі, пазусі, на чохлах. Чохли запиналися на ґудзики, часто домашньої роботи з сирових ниток. Крій жіночої сорочки був такий самий як у чоловіків, тільки сорочки були довгі (по кісточки).

Візерунки. Назви волинських візерунків: цвіткі, хміль, лапатий хміль, хмелик, лапатий хмелик, виноград, ягідний хміль, хміль ягідки, хрести гречкою, хрести, безконечник, хрести повії, купчаті, кукурузка, огірочки на дві половинки, звізди, кошички, кошичаста рожа, вилка, баранячі роги, таргачики, рутка, чорнобривці, очка, ягідки, цимбали, кучері, рожа повна, рожа клинчаста, рожа шулякова, рожа барвінкова, рожа шулякова повна, сокирки, копита, копитка, розбиті хрести, хрести, сливочки, дубове листя, полоничник на дві половинки, полоничник хрещатий, полоничник.

Вишиванка Полісся

Вишивки Полісся - прості й чіткі за композицією. Ромбоподібна лінія геометричного візерунка повторюється кілька разів. Вишивка червоною ниткою на білому-сірому тлі лляної полотнини - графічно чітка. У вишивці домінували прості геометричні візерунки червоного кольору з добавкою синього. На Поліссі жіночі сорочки не вишиваються або вишиваються тільки червоною заполоччю та дуже простим орнаментом.

Подільська вишиванка

На Поділлі всі шви чоловічих та жіночих сорочок оздоблюються мережкою, в якій чергуються всі кольори вишивки. Основною технікою є поперечне занизування ( низь, низинка). Занизування часто буває поліхромним. Характерною особливістю подільських сорочок є вишиті на грудях та часто й на спині поздовжні смуги, які бувають розбиті на окремі геометричні мотиви. Поли сорочок тут майже не вишиваються. Колір низинки тут переважно чорний, може однаковою мірою використовуватись червоний та чорний. Можуть використовуватись ще червоний та жовтий для оздоблення основного чорного тла. Геометричними узорами переважно є ромби і свастики, що пересікаються кінцями. Часто бувають невеликі лиштвочки з ромбами або свастиками всередині.

У подільський сорочці основним був "полик" ("опліччя"), (12-20 см), який був тридільним. На Поділлі полик (верх рукава) розшивався суцільною широкою смугою поперек рукава геометричним орнаментом в вигляді мозаїки. Типовими швами є мережка "павучками", якою примережують вставки на рукави, клинці. Використовується і кольорова мережка - "шабак".

Придністрянська частина Поділля відрізняється незначно в вишивці від решти Поділля і має деякі спільні риси з вишиваниками Буковини та Покуття. Різниця полягає в матеріалі, мотивах вишивки і композиціях вишивки. Так полики вишиваються двома різними за техніками поперечними смугами. Матеріал для вишиванки - "бамбак" (льон з домішками бавовни). Верхня смуга заповнюється темними шовковими або вовняними нитками густим рельєфним узором без чітких мотивів чорною ниткою. Нижня смуга виконується світлими нитками рідким узором. Від уставок вздовж рукава йдуть вишиті смуги. Придністянська вишивка часто оздоблена золотими та срібними нитками з додаванням леліток та бісеру. В Ушицькому районі ця вишивка називається "заповнянка".

На півдні Тернопільської області в придністрянських районах типовою є вишивка вовняними нитками зі згущеними стібками: окремі елементи обводяться кольоровими нитками, що забезпечує високий рельєф і колірний ефект. Такі вишивки розміщають уздовж усього рукава поздовжніми або скошеними смугами від полички до краю рукава.

Велике багатство технік вишивання характерно для Вінницької області (Східного Поділля): низь, хрестик, вишивка штапівкою, настилання, верхошов (верхоплут), зерновий вивід, вирізування; різноманітні види чорних, білих і кольорових мережок. Поряд з основними швами застосовуються і допоміжні - вишивка штапівкою, шов "уперед голкою", контурні шви, якими обрамляють і з'єднують окремі елементи композиції.

Чоловічі сорочки тут двох типів: "до уставки" і тунікоподібні з високим стоячим коміром. В тунікоподібних ссорочках вишиваються коміри, пазухи, краї рукавів та всі шви.

Рубаха, рубашка - тут означає сорочку з грубшого полотна і взагалі сорочку гіршої якості.

Вишиванка Буковини

Буковинська жіноча вишиванка поділяється на святкову та буденну (робочу) сорочку. Які відрізняються кроєм та кількістю оздоблення.

Святкова сорочка шилася з трьох пілок, ширина її в залежності від ширини пілок була 1,40 - 1,60 м.

Частини сорочки: рукав (верхня частина - морщинка), плечико (в гуцулів - уставка), пахи, станок. Особливістю цих сорочок є те, що плечико вдвічі або втричі вужчі за сам рукав і пришивається спочатку до рукава, а потім все разом паралельно до станка, так що плечики пришиваються до отвору на шию і вже тоді все разом стягується ниткою утворюючи зморшки.

Вишивка плечиків становить 10-20 см. Зверху на пелені рукава знаходиться вишите пасмо іншим кольором та іншою технікою (морщинка). Це пасмо однобарвне, найчастіше - жовте, у селах над Дністром - зелені, зустрічаються також чорної, білої, сріблистої, та червоної. Інколи це пасмо обшивається волічкою іншого кольору або нашиваються блискучі золочені або посріблені цятки.

Сама пелена рукава вишивається трьома повдовжніми пасмами. Ц і три пасма можуть бути однакові, або центральне пасмо має домінуючу роль і може бути вишите осібним візерунком, а два бічні вужчі пасма (вилянки) однаковим візерунком.

Інший спосіб прикраси пелени рукава становлять скісні пасма. Рукав внизу призбираний, як і розріз на шию або лише ниткою, або роблять ще й цирку. На грудях і на спині з обох боків вишивають поздовжні пасма з окремих елементів, які йдуть один під одним або суцільними смугами.

Вишивки рукавів гуцулів густіші, там пасма поздовжні або скісні розміщені дуже близько одне біля одної або ціла площина рукава заповнені нейтральним візерунком. Такі рукави називаються писані, вони зустрічаються рідше і то лише в заможних людей. Найчастіше вишивають вгорі рукава поперечну смужку. Рукави гуцулів завжди стягнуті при кінці - циркою, а нижче неї розташоване ще одне різнобарвно вишите пасмо, яке становить якби манжет. Гуцульські сорочки мають однаковий крій з сорочками русинів з буковинського поділля.

В святковій сорочці застосовують такі фарби: чорну, білу, кармазинову, циноброву, цитринову, помаранчеву, синю і зелену (темну і ясну). На початку 20-го ст. природні барвники почали заміняти штучними і від цього втрачалася традиційні барви і якість виробу.

Хлоп'янка

Хлоп'янка це простіша за кроєм жіноча сорочка, яка вдягалася на кожний день. Крій хлоп'янки: До станка з суцільного полотнища пришиваються по основі прямі рукави. З боків пришиваються рівні бочки з половини пілки. Зверху розрізається отвір для шиї та пазуха. Рукава внизу не призбируються. Оздоблюється така сорочка лише в місцях пришиття рукава до станка вузькими смужками та спереду і ззаду на спині, зліва і справа йдуть дві поздовжні смужки. Інколи прикрашали також низ рувава та подолок сорочки. Гуцульські хлоп'янки мають призбирані внизу рукави і вишивку на плечиках, яка складається з кількох поперечних смужок. Хлоп'янки вишивають одним кольором (червоним, синім, чорним) або двома-трьома (чорно-червоні; чорно-червоні-жовті)

Вишивають заполоччю, шовком та волічкою. Мережка називається - цирка, виконується білими нитками або й кольоровою.

Візерунки: в буковинських вишивках використовуються геометричні візерунки (в гуцулів) або сильно геометризовані рослинні візерунки (в русинів поділля)

Основними стібками є: низинка, настилування, вирізування, косичка, ланцюжок, соснівка, перетикання, стебнівка. Основною технікою є низинка.

"Я свекрусі поклонюся,

Свекрусі з поклоночком,

З чорним шовком сорочечку. (З весільної обрядової пісні с. Отаки, Хотинщина)"

Буковинська вишиванка з музею в Сучаві (1851-1900)

Гуцульська [Архівовано 22 жовтня 2014 у Wayback Machine.]Гуцульська [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.]1876-1900 [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.][1] [Архівовано 22 жовтня 2014 у Wayback Machine.][2] [Архівовано 22 жовтня 2014 у Wayback Machine.][3] [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.]1876-1900 [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.]1851 Карпатська [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.][4]Карпатська 1890 [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.]1901-25 [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.]Карпатська 1851-1875 [Архівовано 22 жовтня 2014 у Wayback Machine.]1876-1900 [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.]1875 Карпатська 1851-1900 [Архівовано 23 жовтня 2014 у Wayback Machine.]Брашов 1875

Вишиванка Покуття

Чоловіки носили довгу лляну сорочку поверх штанів з вузьким комірцем - стійкою, який був вишитий шовком або шерстю. Молоді хлопці носили сорочки, також ще й вишиті спереду.

"Там іде селянин з косою на рамені в солом'янім капелюсі та тільки довгій по кістки сорочці, підперезаній ремінцем." (Яків Головацький, 1834 р.)

Жінки носили сорочки з грубого лляного полотна. Святкова сорочка зверху була з тонкого полотна і підточка з грубшого. Сорочки мали вузький комірець - стійку та вишиті були на комірці і на манжетах (дудах). Сорочки були вишиті також на поликах шовком або шерстю. Святкова сорочка була вишита широкими смугами на "поликах". Традиційними кольорами були світлий та темний зелений, жовтий, чорний, червоний. В заможних жінок та в дівчат були вишиті цілі рукави спереду ("вишивані рукави").

"Вишивці уставок дівчатка привчаються вже змалку. Семирічна дівчинка бере голку і починає шити заполоччю або волічкою, а пізніше подорослішавши збирає, стебнує, мережить, вишиває вставки по різних візерунках, придуманих відповідно до народного смаку: в хрестики, полиці, коники, церковці, капки (розетки). Дівочі сорочки були до уставки, зі зборами. Пазуха була вишита двома смужками, уставки були вишиті кольоровими нитками. Широкі рукави буки розшиті кольоровими капками (капані рукавці)."

Назви покутських візерунків : проскурчесті, кучері звіздаті, від вусатих різки, качори, від макових різки, чубаті, вусаті цілі, клинчасті головочки, сливкові цілі, рожеві, купчасті, лабаті, копитці, шестаки, сповпчесті, качористі цілі, колістні, копичасті, зерняткові, чубаті, черковці, сливкові.

Гуцульська вишиванка

Чоловіча сорочка гуцулів та бойків.

Сорочка була на спині гладка, без зборів та коміра. Крій такої сорочки надзвичайно простий. На спині її підшивають нашивкою.

Швея брала полотно, складала його пополовині на потрібну довжину. Тоді посередині робила розріз поперек (на шию) і невеликий розріз вздовж полотна. Ці розрізи обшивалися складеною вдвоє смужкою полотна - обшивкою. Перший розріз був замість коміра, другий - пазуха. Потім з половини полотна викроювала рукави. Внизу до сорочки пришивались два клини з обох сторін подолка сорочки. І під рукавами пришивались два невеличкі клини. Вишивали таку сорочку по швах на плечах, обшивках, краї пазухи, рукавів та подолку. Для вишивки брали червоні або сині нитки, рідше вишивали чорним або зеленим шовком. Такі сорочки носили поверху штанів та підперезували широким чересом.

"Типові орнаменти гуцульських взірців є дуже красивими і передаються з покоління в покоління" Раймунд Каіндл

Вишивку білим по білому вакористовували на Гуцульщині для буденних сорочок, а саме для оздоблення швів. Шов по тканині називався - кукли, а "мережковий" - циркування. Кольорові вставки вишивалися суто на лляному полотні та вишивалися переважно чорними та червоними барвами з додаванням жовтої та рідше зеленої барви. Вже вишиті вставки пришивали до рукавів. Від полотна залежала вишивка: вона могла набирати квадратного або ромбоподібного вигляду. Для кольорової вишивки використовували чотири основних шви.

Чоловічі сорочки шилися переважно циркою по всіх швах або вишивалися вузькими кольоровими стрічками біля коміра та внизу рукавів, а також біля пазухи. Жіночі сорочки вишивалися широкими смугами зверху рукавів і рідше самі рукави.

"Два кольори мої, два кольори, Оба на полотні, в душі моїй оба, Два кольори мої, два кольори: Червоне - то любов, а чорне - то журба...."

Пісня на слова Дмитра Павличка відома кожному коломиянину з дитинства. Поет, уродженець цих країв, описує традиційну українську вишиванку, яка здавна виконувалась у двох кольорах - червоному та чорному - характерними для нашого краю. Це найпоширеніші кольори в українській вишиванці, що асоціюються з радощами та печалями.

Гуцульські вишивки початку 20-го ст. характеризуються розмаїтістю геометричних і рослинних візерунків, безліччю композицій, багатством сполучень кольорів, головним чином червоного з жовтим і зеленим, причому домінує червоний колір. Два або три відтінки жовтого кольору прояснюють вишивку і додають їй золотавий відблиск. Сорочки святкові в жінок були вишиті на передпліччях або цілі рукави.

Назви гуцульських візерунків: купчасті різки, саметові, веснові, варварки, звіздові, волові очі, волошки, рожеві, павені, цвітні, хрести звіздові, макові, лабаті, скринкові, перлові.

Бойківська вишиванка

Бойківчанки носили сорочку з відокремленим станком, зібраним подолом та розрізом на спині. Сорочки вишивали на грудях в вигляді півкола.

Характерною рисою етнографічного району Карпат і Прикарпаття є велика кількість окремих частин регіону зі своїм колоритом. Кожне село відрізняється від інших своєрідністю вишивки, багатством орнаменту і неповторністю квітів.

У народній вишивці Львівської області використовуються різноманітні типи візерунків. У південних районах орнамент вишивок геометричний, біле тло не заповнюється, що додає візерункам прозорість і легкість.

Закарпатська вишиванка

Для вишивок Закарпаття характерним є мотив зиґзаґ ("кривуля") у різних техніках виконання. Колірна гама вишивок досить широка: червоний сполучається з чорним (при цьому виділяється один колір - чорний або червоний), застосовуються як білий, так і багатобарвний орнаменти.

Лемківська вишиванка

Лемки носили коротку лляну або конопляну сорочку, яку заправляли в штани, сорочка мала розпірку як і в бойків ззаду, ззаду сорочка зав'язувались червоною стрічкою. Сорочка мала вишитий стоячий комірець (1,5 см) і також була вишита на рукавах. Лемки називали сорочка або кошеля, а жіночі сорочки називали опліччя. Вузькі обшивки коміра цих сорочок вишивались червоним кольором. Спереді були збори, а ззаді розріз. По сорочці жінки носили вузький корсет зі шнурівками спереду.

"Без корсету ні жінці ні дівці вийти на роботу не можна."

Жінки лемків носили лляні вишиті хрестиком на верху рукава і на грудях сорочки. Сорочки були з манжетами. Сорочки мали стійку або викладний комірець, який вишивали або пришивали до нього широке мереживо (жабку). Обшивка коло шиї і біля рукавів були оздоблені простою вишивкою (хрестиками чи зірками). Під шиєю і на манжетах сорочка зав'язувалась стрічками. Сорочки складалися з двох відрізних частин: верхньої - опліччя і нижньої (подолок). Нижня сорочка була зшита з двох кусків, обвивалася навколо і зав'язуватись шнурком.

Вишиванка за описом Франца Коковського: "Чахлик" - вишивана сорочка з купленого або ліпшого домашнього полотна, вишита на рукавах шириною в 1 см. Її частини: обшивка (комір), груди, наплічка, плечі, рукави. Рукави завязують "застіжкою", обшивку спинають - спинкою. "Чахлик" сягає тільки пояса, до нього пришивають з гіршого полотна "подолок", який сягає по коліна. Вишивка червоно - небесного кольору. Вишивка була простою: ромбами або зірочками.

Вишиванка як символ

Вишиванка слугує популярним засобом підкреслення належності людини до українців. Вишиті сорочки, спершу бувши просто традиційним одягом, набули соціального статусу в контексті СРСР, адже носінням вишиванки виражався протест проти панівної влади. Популярність вишитих сорочок зростала від часу проголошення незалежності України в 1991 році, а в зв'язку із протестними рухами, Революцією Гідності та війною на сході України, що розпочалася 2014 року, набула нової хвилі популярності. Крім вказівки на зв'язок із народною культурою, вишиванка стала також символом і виразником героїзму та боротьби українців з ворогом.

Сучасні митці й дизайнери неодноразово звертаються до народної вишиванки задля розробки художніх образів та нового прочитання давньої символіки. Різні вишивки крім того символізують культурну різноманітність регіонів України.

У сучасну вишивку можуть зашифровуватися ім'я власника, біографічні дані, група крові. Для створення іменних візерунків існують сайти та програмні додатки-конструктори. Етнографи зауважують, що давні вишиті візерунки не містили біографічних даних людей і практика додавати їх у символічній формі на сорочку - сучасна.

Рекорди та цікаві факти

Першим українським телеведучим, який провів новини у вишиванці, став Андрій Шевченко: 21 листопада 2004 в ефірі "5 каналу" він відкрив телемарафон "Ніч виборів" у вишиванці з косівським орнаментом у жовтогарячих та салатових тонах.

19 лютого 2013 р. народні депутати фракції "Батьківщина" прийшли на засідання Верховної Ради у вишиванках на знак протесту проти закликів депутата Михайла Чечетова (Партія регіонів) заборонити одягати вишиванки у Парламенті.

28 жовтня 2015 на фасаді 18-поверхового житлового будинку № 36-Б на бульварі Лесі Українки в Києві австралійський художник Гвідо ван Хелтен завершив 12-денну роботу по малюванню велетенського муралу - дівчини у вишиванці. Мурал сягає завдовжки 43 метри. Це найбільший твір художника не лише в Україні, а й в Європі

1. ВИШИ́ВА́НКА // Словник української мови : у 20 т. - : Наукова думка, 2010-2022.

2. ВИШИ́ВА́НКА // Словник української мови : в 11 т. - Київ : Наукова думка, 1970-1980.

3. JJ Gurga (вересень 2012). Echoes of the Past: Ukrainian Poetic Cinema and the Experiential Ethnographic Mode (Ph.D.) (англ.). Університетський коледж Лондона. с. 189-190. Архів оригіналу за 22 жовтня 2015.

4. Elena Gapova (2017). Things to Have for a Belarusian: Rebranding the Nation via Online Participation. Studies in Russian, Eurasian and Central European New Media (digitalicons.org) (Western Michigan University) (17): 47-71. Архів оригіналу за 16 жовтня 2018.

5. вишива́нка // Російсько-український академічний словник 1924-33рр. (А. Кримський, С. Єфремов).

6. виши́ванка // Словарь української мови 1909р. (Б. Грінченко).

7. виши́ванка // Словник українсько-російський 1927р. (А. Ніковський).

8. ↑ Щербина Е. Б. Українська народна вишивка і її терміносистеми // Вісник Харківської державної академії дизайну і мистецтв. Мистецтвознавство. Архитектура. - 2010. - № 1. - С. 79.

9. Історія українського мистецтва: у 5 т. Т. 1. Мистецтво первісної доби та стародавнього світу [Архівовано 3 березня 2021 у Wayback Machine.] / ред.: Р. Михайлова, Р. Забашта; НАН України, Ін-т мистецтвознав., фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського. - К., 2008. - С. 194. - 709 c. - ISBN 978-966-02-4914-1.

10. ↑ Украинскій народный орнаментъ. Вышивки, ткани, писанки. О. П. Косачева, Киев, 1876

11. Железняк, Микола; Іщенко, Олександр (2023). Гасло "Вишиванка" в енциклопедичних виданнях України та зарубіжжя. Вісник Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Літературознавство. Мовознавство. Фольклористика (Uk) 34. doi:10.17721/1728-2659.2023.34.08.

12. ↑ Денисюк, Жанна Захарівна (2022). Вишиванка як об'єкт україноцентричного наративу та національно-культурної ідентичності в інформаційному просторі (uk-UA).

13. Oprishchenko, Anastasiya (18 травня 2023). Чому День вишиванки - некоректна назва, та чи приховують вишивані сорочки скритий сенс?. Заборона (укр.).

14. У Києві завершили мурал із зображенням дівчини у вишиванці. 5 канал. 28 жовтня 2015. Архів оригіналу за 13 серпня 2020.

Література

Яків Головацький, О народной одежде и убранстве Русинов, Ст-Петербург, 1877 р.

Павло Чубинський, "Труды этнографическо-статистической экспедиции в Западно-Русский Край" - Т.7., 1877 p. - СПб.,

Литвинова П. Я. Южно-русский народный орнамент. Вып. 1.- К., 1878.

Степовой Н., "Малорусская народная одежда" / Киевская старина № 5, 1893. - С. 272-284.

Григорій Павлуцький, Історія українського орнаменту. - К. 1927

Степова Украіна. Орнамент, Одесса, Одеський політехникум обозотворчих мистецтв, 1929г., 6 с., 30 л. илл.,

Віра Білецька, Українські сорочки, їх типи, еволюція й орнаментація. В кн.: Матеріали до етнології й антропології, т. 21-22, ч. 1. Львів, 1929.

Катерина Антонович, Український одяг. Історичні замітки: Одяг козацької доби, Вінніпег-Торонто, 1954

Олекса Воропай, Звичаї нашого народу, Мюнхен, Т. 2, 1966, ст. 179-272 [9] [Архівовано 28 березня 2016 у Wayback Machine.]

Вишивки // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955. - Кн. 2, [т. 1] : А - Головна Руська Рада. - С. 263.

Вишиванка // Знаки української етнокультури: словник-довідник / Віталій Жайворонок; НАН України, Ін-т мовознав. ім. О. О. Потебні. - Київ: Довіра, 2006. - С. 88. - 703 с.

Кожуховська Л. Вишиванка // Енциклопедичний словник символів культури України / За заг. ред. В. П. Коцура, О. І. Потапенка, В. В. Куйбіди. - 5-е вид. - Корсунь-Шевченківський: ФОП Гавришенко В. М., 2015. - С. 114-117. - 912 с.

1. "Дай же, дівчино, хустину, хай я в бою не загину!" Як створити оберіг для військових. MUKACHEVO.NET (uk-UA).

2. Зайченко, Віра (2015). Вишивка козацької старшини XVII-VIII століть : з колекції Чернігів. іст. музею ім. В. В. Тарновського. Київ: Родовід. с. 107 с.

3. Кара-Васильєва, Т. (2008). Історія української вишивки = History of Ukrainian Embroidery : книга-альбом. Київ: Мистецтво. с. 464 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вишиванка - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Виши́ва́нка - новітня назва народної руської (української та білоруської) сорочки, прикрашеної орнаментованою вишивкою. Важлива складова українського національного вбрання. Поділяється на жіночі й чоловічі сорочки. Має спільне походження з вишитими сорочками слов'янських народів Східної та Центральної Європи. Від часів середньовіччя традиційно носилася як повсякденний та святковий одяг.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тризуб

Деталі

Три́зу́б - український національний символ, сучасний малий державний герб України у формі золотого тризубця особливої форми на синьому полі; у минулому - герб князів Русі. Про походження і значення українського герба Тризуба існують різні теорії, жодна з них не є загальновизнаною, але можна виділити кілька теорій які є найбільш обґрунтованими - це трактування Тризуба як стилізованого зображення або сокола, або якоря-хреста.

У Київській Русі Тризуб був знаком князів Рюриковичів, але точаться суперечки на тему, чи був Тризуб знаком лише Рюриковичів, або ж давнім знаком слов'ян.

Тризуб на монеті Володимира (Великого) Святославовича

Цегла з тризубом князя Володимира, кін. Х ст. (знайдена в 1908 році в руїнах Десятинної церкви)

Особисті знаки князів династії Рюриковичів

Визначити значення Тризуба не просто, хоча б тому, що про нього нема жодних письмових згадок в джерелах Київської Русі, історики не знають навіть його київо-руської назви.

Сьогодні найдавнішими артефактами з київо-руським Тризубом є: двозуб Святослава Великого (його зображено на печатці, яку знайшли в 1912 році при розкопках Десятинної церкви) та тризуб на золотих та срібних монетах Володимира Великого. В болгарському літописі "Хроніка Манасії" (XIV ст.) є зображення війська Святослава під Доростолом з прапорами, на верхів'ях держаків яких зображені тризубці.

Велике враження на сучасників справили Тризуби на цеглинах Десятинної церкви в Києві (986-996); Тризуби відлиті на плитках-кахлях Успенської церкви у Володимирі (1160); поодинокий Тризуб надряпаний у Софійському соборі (в Києві) на стовпі південній галереї, яка до перебудови була зовнішньою північною стіною собору; вважають, що за формою цей знак належав Брячиславу Ізяславичу.

Тризуб зображений на могильній плиті французької королеви Анни Ярославни (1032−1075), яка була донькою Ярослава Мудрого.

В наш час (2016 рік) "відомо більше двох тисяч предметів, що несуть зображення знаків Рюриковичів": монети, підвіски, печатки, персні-печатки, пломби, прикраси на піхвах мечів та на мечах, знаряддя праці, посуд, рукописи; цегла, кахлі, камені церков, замків, палаців. Особливо багато Тризубів в різних варіантах зображено на києво-руських підвісках, які були "ярликами-посвідченнями чиновників Київської Русі".

Тризуб став спадковим геральдичним знаменом для нащадків Володимира Великого - Святополка І (1015-1019), Ярослава I Мудрого (1019-1054) й інших князів.

Двозуб був знаменом Із'яслава Ярославича (1054-1078), Святополка II Із'яславича (1093-1113), галицького князя Льва І Даниловича (1264-1301).

"Знак Рюриковичів" був поширений по всіх князівствах Київської держави протягом кількох століть, але "знак Рюриковичів" зазнавав змін, у деяких князів навіть перетворювався з тризуба на двозуб; або ж до класичного Володимирового тризуба додавали хрест на одне з рамен чи збоку, півмісяць, орнаментальні прикраси тощо. Історики встановили, що при переході герба від батька до сина, в "батьківській варіант" вносилися невеликі зміни - таким чином виникло чимало різновидів "знака Рюриковичів". Сучасна історіографія знає близько 2 сотень різновидів Тризуба.

Тризуб використовували також як символічний і релігійний знак в українському фольклорі і церковній геральдиці.

Найновіші наукові розробки з класифікації княжого знаку Рюриковичів належать С. В. Белецькому. Згідно з його дослідженнями, для 39 князів V-VII колін роду Рюриковичів, які жили в кінці Х - початку ХІІ ст., зараз відомо трохи більше 14 різновидів знаків, тобто власними гербами користувалися біля З6% князів. Для представників шести наступних поколінь Рюриковичів (близько 280 осіб), які жили в ХІІ-ХІІІ ст. С. В. Белецький наводить більше 250 типів княжих знаків, тобто "особисто-родовими знаками" користувалися більше 90 % князів Рюриковичів (див. "Український Тризуб", с. 132).

Згортання вживання Тризуба розпочалося з середини XI ст. - тоді Тризуб перестали карбувати на монетах Київської Русі, бо лише три князі Русі розміщували Тризуб на своїх монетах:

Володимир Великий (князь київський в 978-1015) та Ярослав Мудрий (князь київський в 1016-1018, 1019-1054) - карбували тризубці;

Святополк Окаянний (князь київський в 1015-1016, 1018-1019) карбував на монетах двозубець у якого один зуб закінчувався хрестом.

Печатки з зображення "знаку Рюриковичів" використовували в X-XIII ст.

В середині XIII ст. "знаки Рюриковичів" повністю зникли з ужитку як державні або особисті знаки князів.

Період забуття Тризуба тривав з середини XIII сторіччя аж до кінця XVIII сторіччя, коли були знайдені перші монети Київської Русі з цим знаком. Спроби пояснити Тризуб почалися з початку XIX сторіччя - сам термін "Тризуб" вперше вжив історик Микола Карамзін в творі 1815 року.

Печатки 1918-1920. Музей УНР

По відродженні української держави, 15 (2) листопаду 1917 року на "Підготовчій комісії" Михайло Грушевський запропонував як герб України - золотий плуг, а професор Дмитро Антонович запропонував Тризуб, який в грудні 1917 року був прийнятий як герб УНР та розміщений на грошах УНР:
- "Прийнятий в грудні 1917 року Українською Центральною Радою державний герб тризуб зайняв своє перше і почесне місце на першому державному банкноті Української Народної Республіки - 100 карбованців, виданому 24 грудня 1917 року".

Остаточно Володимирів тризуб був прийнятий на пропозицію Михайла Грушевського, як Великий і Малий державний Герб УНР у відповідному орнаментальному обрамуванні - Малою Радою ( 12 лютого 1918 року у Коростені) та Центральною Радою ( 22 березня 1918 року). Автором проектів був Василь Кричевський. Тоді ж (22 березня 1918) схвалено велику й малу печатки УНР зі знаком Тризуба. Він фігурував на "державних кредитових білетах, банкнотах" (автори проектів Георгій Нарбут, О. Красовський, І. Модзалевський, В. Кричевський й ін.) Української Народної Республіки, згодом - на грошах Української Держави гетьмана Скоропадського та Директорії Української Народної Республіки.

Як герб Української Держави Тризуб залишився за гетьманату Скоропадського (1918), а далі й за Директорії УНР. Емблемою Українського Чорноморського флоту (закон від 18 липня 1918) був тризуб з хрестом угорі.

15 березня 1939 року Сейм Карпатської України теж визнав Тризуб з хрестом за державний герб. "Організація українських націоналістів" своїм гербом має Тризуб, в якому середній зуб замінений мечем. Деякі організації українських католиків мають емблеми у вигляді Тризуба з хрестом.

Радянська влада СРСР називала Тризуб "знаком українських націоналістів", адже він нагадував про незалежну "Українську народну республіку" і тому переслідувала Тризуб, це переслідування було одним з проявів "політичних репресій в СРСР".

На початку 1990-х років серед істориків точилися дискусії про правомірність використання Тризуба як державного герба. Противники Тризуба твердили, що це був знак династії Рюриковичів і ніякого стосунку до всього українського народу він не має. Українці ж самі видобули цей герб із глибини тисячоліть, повернувши його із небуття, з непам'яті. У рамках цієї дискусії варто згадати Володимира Шаяна, який назвав Тризуб "Великим Таїнством Української Душі".

Після відновлення української національної державності Верховна Рада України своєю постановою "Про державний герб України" від 19 лютого 1992 року затвердила Тризуб, як Малий герб України, вважаючи його головним елементом Великого герба України. Тризуб став офіційною емблемою нашої держави. Нині за Конституцією України, прийнятою 28 червня 1996 року, головним елементом великого Державного Герба України є Знак Княжої Держави Володимира Великого (тризуб) - малий Державний Герб України.

Відомий дослідник Тризуба В. Січинський навів в своїй книзі перелік трактувань Тризуба по стану на середину XX сторіччя:

1. "Схематизоване і стилізоване відображення голуба як символу св. Духа чи іншої птиці (автори: Кене - норманський крук, Кунік, Стасов, Гільдербранд, Арнс).

2. Стилізована квітка, трисвічник чи орнамент (Шодуар, Войєков, Сахаров, І. Толстой, Шуберт, Кондаков, Левшинський, Таубе).

3. Схематичний рисунок лука зі стрілою, згодом під назвою „куша", уживаний як знак київського магістрату в XVI-XVIII ст. (А. Толстой).

4. Голова (закінчення) булави або князівського скіпетра, або корони як символ влади (Уваров, Самоквасов, Вільчинський), подібно тому, як у XVI-XVII ст. таке значення мала булава, пернач, чи чекан (М. Грушевський).

5. Корогва (прапор), поділений на три частини (Тілезіус, Салєт).

6. Мотив корабельної котви (тобто якоря) (Бартоломей).

7. Рунічне письмо (Й. Толстой, Кунік, Болсуновський, Орешніков, Чернев).

8. Монограма Володимира (грецькими літерами „ВАСІЛЕУС", чи „БАЗІЛЄУС"), володаря чи інша монограма (Болсуновський, Соболевський, Скотинський).

9. Слово чи ціле речення (Пачовський, О. Пастернак).

10. Символ блискавки, подібний до „знаку зміїв" індіанських племен Північної Америки (В. Кедровський)"[8]

11. головний убір великих князів київських

Герб з якорем.

Шеврон батальйону „Донбас", 2014 рік.

Так звані "предметні гіпотези" намагаються відшукати "тризубці" серед об'єктів навколишньої дійсності. Деякі дослідники вважають Тризуб відтворенням форм верхньої частини скіпетра візантійських монархів, скіпетра скіфських царів, зображенням корони, тобто предметів, що символізують державну владу. Інші вказують на те, що тризуб нагадує обриси птаха, уособлюючи норманського крука, слов'янського сокола або голуба Святого Духа. Також є фахівці, які вважають, що Тризуб є стилізованим символом сокола, який був священним птахом і символом Першобога для слов'ян. Є гіпотези, що цей символ - емблема, пов'язана з конкретним предметом людської життєдіяльності: якорем, норманським шоломом, сокирою, прапором, рибальським знаряддям, луком зі стрілою, колоском тощо.

Популярною є трактовка, що Тризуб нібито є "соколом-Рарогом, який падає на здобич".

Олександр Бєлов і Георгій Шаповалов назвали антинауковою версію, яку висловлював донецький дослідник О. П. Черних у своїй книзі "Древний мир сквозь призму звукосмысла". Черних стверджував, що через чеське слово raroh - "сокіл", польське rarog - "балабан", можна прийти до того, що українське "балабан" означає "великий мисливський сокіл", тобто "сокіл помітний", і встановити зв'язок із дієсловом "бовваніти", а далі зв'язати із словами "болван, булван і буван" і прийти до слова "ідол". Черних потім припускає, що у давнину широко відомим був ідол у вигляді сокола, що атакує, вирізаний з дерева і розміщеного на культовому стовпі.

В XIX сторіччі скандинавський дослідник Кене висловив думку, що Тризуб означає скандинавського крука (ворона), якого досить часто вікінги зображували на своїх прапорах. Для вікінгів цей крук символізував "крука бога Одіна".

Герб міста Стара Ладога (Ленінградська область), затверджений 2007 року, до того герб не містив сокола

Згідно літописів, місцем, в якому найперше висадився варязький князь Рюрик та його брати Синеус та Трувор було село Ладога (сучасне село "Стара Ладога" Ленінградської області). Російські історики інколи називають село "Ладогу" - першою столицею варязької Русі. До 2007 року на гербі Старої Ладоги були зображені "ворота шлюзу та море", але 20.11.2007, щоб підкреслити зв'язок з Рюриком (чи з Рарогом) був прийнятий новий герб - "сокіл, який пікірує" (обриси сокола близькі до українського герба Тризуба; сокіл - золотий, тло - червоне).

20 червня 2008 року, в селищі Стара Ладога ( Ленінградська область), було знайдено уламок глиняної ливарної форми з зображенням птиці, в цьому уламку була відбита верхня половина фігури птиці, а залишилися хвіст та частини крил. Цей уламок був знайдений серед великої кількості плавильних формочок "скандинавського типу". Знахідку віднесли до приблизно 925-950 років. Цей уламок в Росії оголосили як "найдавніший прототип герба Тризуба", але водночас російські історики вказують, що орел (чи сокіл) на цій формочці дуже схожий на "сокола на монетах данського конунга Анлафа Гутфрітссона", 939-941 рр. (графство Йорк, Коппергейт, Англія)[неавторитетне джерело].

У деяких українських навчальних посібниках для школярів і студентів, поряд із загальноприйнятими гіпотезами про знак князівської влади, озвучувалися і трактовки, засновані на триєдиності. Зокрема, про "три сфери - небесну, земну, підземну", або про "три царства - неба, землі, пекла"; або про "три стихії - сонця, повітря, води"; або, що це знак Святої Трійці. Бєлов і Шіповалов оцінюють ці посібники як слабкі.

Цеглини з Саркелу з тюркськими тамгами (тризубцями). Саркел побудовано в 834-837 рр., зруйновано Святославом в 965 р.

Ряд дослідників висловили думку, що Тризуб є "релігійним знаком, подібним до хреста або свастики" (А. Портнов, Н. А. Соболєва, А. Л. Карнаух), або "релігійним знаком Великої богині" (Ф. Є. Фльорова, Н. А. Соболєва, А. Железний, А. Л. Карнаух) (див. "Український Тризуб", с. 130, с. 137).

Спеціаліст з геральдики Н. А. Соболєва (Росія) розглядала Тризуб з точки зору Євразійської єдності, і зібрала інформацію про "тризубці, як знаки верховної влади" в період раннього середньовіччя у народів Євразії, від монголів до болгар, хозарів, русів. Н. А. Соболєва звернула увагу на роботи болгарських істориків:

В. Бешевлієва, який в середньовічній Болгарії фіксує використання грецької літера "Υ" (іпсілон) як "охоронного язичницького знаку верховного тюркського бога Тенгрі", зі значенням "боже поможи" (див. "Український Тризуб", с. 137-138).

Болгарська дослідниця П. Петрова зазначає, що знак "Υ" ("іпсілон", двозубець та тризубець) можна бачити на мідних монетах болгарських царів Шишманів (XIV-XV ст.); на монеті ми бачимо зображення царя, який у лівій руці тримає хрест, а у правій - тризубець (див. "Український Тризуб"[3], с. 139).

Дослідниця Болгарії та Хозарії Ф. Є. Фльорова (її висновки цілковито поділяє Н. А. Соболєва) звертає увагу на те, що серед графічних малюнків в Першому Болгарському царстві (681-1018 рр.) існує "антропоморфна фігура з піднятими руками" - цю фігуру Ф. Є. Фльорова вважає зображенням Великої богині, та прообразом двозубця та Тризуба. Причому вона зазначає, що у хозар та болгар - двозубці та тризубці мали практично однакове значення (див. "Український Тризуб", с. 136-137). Фльорова "наводить також свідчення щодо того, що емблемою Великої богині у контексті індоєвропейської традиції міг бути і знак тризубця".

Н. А. Соболєва вважає, що "як знаки Рюриковичів були прийняті язичницькі культові символи, магічна природа яких безумовна (Стависький)... Дослідники золотоординських старожитностей доводять, що у татаро-монголів, як у деяких народів Євразії, двозубець і тризубець були тамгами роду, який царював... Однак, вважає Соболева, найбільш близькі аналогії двозубцям і тризубцям простежуються в Хозарії, Волзькій і Дунайській Болгаріях" (див. "Український Тризуб", с. 134).

У висновках Н. А. Соболєва характеризує Тризуб, як "сакральний, магічний символ, релікт колишніх вірувань... Пізніше відбулася його трансформація у знак княжої власності, "знак Рюриковичів", як він і кваліфікується в історіографії".

В. Кір'язов виводить Тризуб від "зброї та знаку бога Тенгрі" у булгар, мовляв, "згідно прадавнім міфам булгар, тризубець був найстрашнішою і найголовнішою зброєю Тенгрі" (див. "Український Тризуб", с. 141) - як можна розуміти, "найстрашніша зброя Тенгрі" це блискавка.

Доктор соціологічних наук Олександр Бєлов та доктор історичних наук Георгій Шаповалов висловили гіпотезу про якір-хрест. Ця книга була затверджена до друку Вченою радою Інституту української археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського НАН України, рецензентами виступили два доктора історичних наук, а передмову написав академік і на той час голова Верховної Ради України Володимир Литвин. Гіпотеза Бєлова та Шаповалова полягає в тому, що Тризуб прийшов на Русь з християнської Візантії:

"Як бачимо, і цей, і всі інші символи, які ми розглядаємо, є абсолютно ідентичними хрестам-якорям-тризубам, які перейняли свого часу князі Київської Русі із Візантії" ("Український Тризуб", с. 225).

Автори зібрали чималий матеріал про історію виникнення та розвитку "знаку якоря" від якого, мовляв, походить "Тризуб Володимира":

знак якоря проявляв себе в стародавньому світі, передовсім в Греції, починаючи з VI ст. до н. е.; поодинокі прояви шанування якоря були в Староданьому Єгипті в III-II тис. до н. е.; також в Римській імперії;

з появою християнства "знак якоря" увійшов в християнство як символ "надії на спасіння" (в юдаїзмі такого знаку не було), водночас "знак якоря" поєднався з хрестом і виник християнський знак якір-хрест;

саме з культу якоря, мовляв, виник знак "тризуб Володимира Великого";

в останніх главах книга "Український Тризуб" дає опис того, як "київо-руський Тризуб" в XIII-XVII століттях (на теренах Київської Русі та України) трансформувався в християнський знак якір-хрест. Знак якір-хрест нібито активно використовувався в українській геральдиці в козацькі часи.

З 1930-х років тризуб у формі, наближеній до українського тризубу, з невеликими відмінностями) є символом Народно-трудового союзу російських солідаристів.

У квітні 2023 році, у місті Володимирі на Волині, під час дослідження урочища Апостольщина археологи знайшли денце гончарного горщика періоду XII-XIII століть із клеймом тризуба. Елемент керамічного посуду має невеликий розмір, а викарбуваний стилізований тризуб - 5х4 сантиметри. Як зазначається дослідниками, на давньоруській кераміці майстри зображали солярні знаки: коло, хрест та тризуб, при чому тавро тризуба було рідкісним. Особистий князівський герб (зображення тризуба) на денця посуду ставили на тих виробництвах, котрими управляв князь.

1. М. Рапов. Знаки Рюриковичей и символ сокола. Советская археология 1968, вып. 3, стр. 62.

2. ↑ Шаповалов Г. И. "О символе „якорь-крест" и значении знака Рюриковичей". Византийский Временник. Том 57 (82), 1997. - с. 204-210. Архів оригіналу за 5 липня 2019.

3. ↑ Бєлов О. Ф., Шаповалов Г. І. Український Тризуб. Історія дослідження та історичний реконструкт. Запоріжжя: Дике поле, 2008. - 264 с.

4. ↑ Белецкий С. В. Древнейшая геральдика Руси//В книге "Повесть временных лет". СПб.: Вита Нова, 2012. - 512 с. - С. 458.

5. ↑ Трембіцький Володимир. Український Національний та Державний Герб//Календар-альманах Українського Народного Союзу на 1967 рік. - Джерзі Ситі, Нью-Йорк. - C. 168-174. Архів оригіналу за 29 жовтня 2016.

6. Тарапон О. Тризуб // Енциклопедичний словник символів культури України / за заг. ред. В. П. Коцура, О. І. Потапенка, В. В. Куйбіди. ─ Корсунь-Шевченківський: Вид. В. М. Гавришенко, 2015. - 911 c. - С. 808.

7. Січинський В. Український тризуб і прапор. Вінніпеґ, 1953. - C. 24.

8. О. М. Рапов. Знаки Рюриковичей и символ сокола.// Советская археология, 1968, № 3. С.62-69.// Сборник Русского исторического общества. Том 8 (126). Антинорманизм. М.: "Русская панорама", 2003. - 320 с. - С. 128-135. (рос.)

9. Бєлов О. Ф., Шаповалов Г. І. Український Тризуб. Історія дослідження та історичний реконструкт. Запоріжжя: Дике поле. - 264 с. - С. 14.

10. А. Н. Кирпичников, В. Д. Сарабьянов. Старая Ладога. Древняя столица Руси. СПб. 2010. С. 79.

11. Помилка цитування: Неправильний виклик тегу <ref>: для виносок під назвою Karnauh не вказано текст

12. Соболева Н. А. Знак Рюриковичей в контексте проблемы "Русь и евразийская идея"//Хранитель, исследователь, учитель. К 85-летию В. М. Потина. Сб. науч. ст. - СПб.: Изд-во Гос. Эрмитажа, 2005. - С. 33-68.- С. 54.

13. Соболева Н. А. Знак Рюриковичей в контексте проблемы "Русь и евразийская идея"//Хранитель, исследователь, учитель. К 85-летию В. М. Потина. Сб. науч. ст. - СПб.: Изд-во Гос. Зрмитажа, 2005. - С. 33-68.

14. У Володимирі археологи викопали давньоруський горщик із тавром тризуба. 15.04.2023, 20:42

Тризуб // Енциклопедія українознавства : Словникова частина : [в 11 т.] / Наукове товариство імені Шевченка ; гол. ред. проф., д-р Володимир Кубійович. - Париж - Нью-Йорк : Молоде життя, 1955-1995.

Гломозда К. Ю. Тризуб // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 150-151. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

Грушевський М. Український герб. Народна Воля. Київ, 1917.

Пастернак О. Пояснення Тризуба, герба Великого Київського князя Володимира Святого. Переднє слово проф. С. Шелухіна (передрук з видання 1934 року, видано в Ужгороді накладом "Учительської громади"). К.: Веселка, 1991. - 44 с.. - Пояснення тризуба - герба Великого Київського князя Володимира Великого. - Видання 2-ге, Прага, 1941. - 64 с. [Архівовано 11 травня 2019 у Wayback Machine.]

Белецкий С. Д. Древнейшая геральдика Руси // "Повесть временных лет". СПб., Вита Нова, 2012. стр. 431-463.

Рыбаков Б. Знаки собственности в княжеском хозяйстве Киевской Руси X-XII вв., ж. Советская Археология, ч. 6. М. - П. 1940; (рос.)

Трембіцький Володимир. Український Національний та Державний Герб//Календар-альманах Українського Народного Союзу на 1967 рік. - Джерзі Ситі- Нь Йорк. - C. 168-174. [Архівовано 29 жовтня 2016 у Wayback Machine.]

Тарапон О. Тризуб // Енциклопедичний словник символів культури України / за заг. ред. В. П. Коцура, О. І. Потапенка, В. В. Куйбіди. ─ Корсунь-Шевченківський: Вид. В. М. Гавришенко, 2015. - 911 c. - С. 806-808.

Велесова книга / Переклад Б. Яценко. К., 1995. - 391 с.

Ігор Роздобудько. Культура Стародубщини 9-13 ст.ст. // Стародубщина. Нарис українського життя краю. [Архівовано 28 липня 2014 у Wayback Machine.]

Гломозда К. Ю. Тризуб, основний елемент державного герба України // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 150-151. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

Тризуб // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. - К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана , 2004. - Т. 6 : Т - Я. - 768 с. - ISBN 966-7492-06-0.

Тризуб // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. - Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. - Буенос-Айрес, 1966. - Т. 8, кн. XV : Літери Ст - Уц. - С. 1929-1930. - 1000 екз.

Грушевський. М. С. Український герб // Грушевський, Михайло Сергійович. Твори: у 50 т. / М. С. Грушевський; редкол.: П. Сохань (голов. ред.), Я. Дашкевич, І. Гирич та ін.. - Львів: Видавництво "Світ". - 2007. Т. 4. Кн. 1. - C. 92-95.

Сокульський А. Л. Тризуб - княжий клич Рюриковичів і герб Київської Русі: виникнення, еволюція, значення // Сіверщина в історії України. - 2015. - Вип. 8. - С. 99-101.

Тризуб об'єднує українців - історик Олександр Алфьоров // Радіо "Свобода". - 29 грудня 2019.

Таємниця княжого тризуба. Що символізує наш герб? Українська Правда, Історична Правда 18.10.2010 Олександр Зінченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Тризуб - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Тризуб Деталі Три́зу́б - український національний символ, сучасний малий державний герб України у формі золотого тризубця особливої форми на синьому полі; у минулому - герб князів Русі. Про походження і значення українського герба Тризуба існують різні теорії, жодна з них не є загальновизнаною, але можна виділити кілька теорій які є найбільш обґрунтованими - це трактування Тризуба як стилізованого зображення або сокола, або якоря-хреста.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Тип

Гаряча страва

Походження

Час приготування

15 хвилин - 25 хвилин

Необхідні компоненти

Борошно пшеничне, яйця, олія рослинна, сіль, картопля, м'ясо, печінка, капуста, гриби, домашній сир

Зазвичай використовувані компоненти

Сметана, квасоля, мак, ревінь, яблука, чорнослив, сливи, вишня, черешня, чорниця, суниця, полуниця, малина, повидло

281 ккал (1176 кДж)

Харчова
цінність
(на порцію)

Глікемічний індекс

70 (високий)

Схожі страви

Пельмені

"Що то за добра-предобра річ пироги з черницями!.. Гарячі, маслом облиті, цукром густо посипані, вони так і розпливаються в роті"

Невеликі, трикутні чи заокруглені у формі півмісяця вироби з пшеничного (в основному), житнього, гречаного або ячмінного бездріжджового тіста, в яке загортається найрізноманітніша начинка: варена картопля, тушкована свіжа чи квашена капуста, відварені гриби, вурда, квасоля, солодкий чи солоний сир, бринза, пшоняна чи гречана каша, шпинат, цибуля, мак (насіння), ревінь, ягоди ( яблука, чорнослив, свіжі сливи, вишня, черешня, чорниця, суниця, полуниця, малина), повидло, риба чи м'ясо, шкварки, лівер; печінка, легені, серце; а також з комбінаціями: печінки й сала, картоплі й грибів, картоплі і сиру, капусти й грибів, квасолі й грибів; у гірських селах - бринза, змішана з картоплею, а на Поліссі - з товченою квасолею.

Суто українські начинки для вареників - картопля; сир; вишні; вишкварки. Як начинку також використовують капусту, цибулю, гречану кашу, мак, варені і дроблені сухофрукти, а на Полтавщині - навіть варений горох, розтертий з калиною. Готову страву подають зі сметаною чи олією, зі смаженою цибулею. Вареники з вишнями, маком, яблуками, сливами, ягодами посипають цукром або подають в ягідних сиропах чи в меді. Сметану подають окремо. Подають вареники гарячими.

Вареники - чи не найпопулярніша в усіх діаспорних спільнотах українська страва.

На Святвечір готують особливі пісні вареники, які у західних регіонах України називають "креплики" або "краплики".

Найбільший у світі вареник, пам'ятник у місті Глендон (Альберта), Канада

Ця страва з борошна та начинки вважається, нарівні з борщем, найтиповішою в українській національній кухні. Вареники часто згадуються в українському фольклорі.

Вареники традиційно ототожнюють з Місяцем, бо вони схожі на нього за формою і використовувалися нашими пращурами як жертовна їжа, присвячена богині води. Вареники з сиром приносили в жертву біля криниць із джерельною водою.

"Аби Місяць сприяв добробуту людини, йому приносили жертву у вигляді вареників, або, як їх ще називають, варених пирогів, котрі за формою нагадують Місяць. Начинка вареників символізувала продовження роду. Вареники з пшоняною кашею сприймалися як символ майбутнього життя. Вареники з маком уособлювали множинність зоряного світу. Великою життєтворчою силою наділялися посічені в начинці яйця. Начинка з грибів сприяла чоловічій сназі, з риби - жіночій.", - наголошував відомий український етнограф В. М. Войтович.

Українці вважали, що вареники мають магічне значення. Їх обов'язково готували у день, коли в господарстві селянина телилася корова або ягнилася вівця. Це повинно було забезпечити тварині міцне здоров'я та плодючість. Дівчата ворожать на варениках на Андрія, вареники як обов'язкову страву жінки несуть породіллі після пологів.

Пам'ятник варенику у Черкасах

Вважалося також, що процес замішування тіста, був символом процесу творення всесвіту, його структури, де саме жінка цей всесвіт творила, як мати та прародителька, символ продовження людського роду.

Символом молодого Місяця та продовження роду є вареник на різдвяному столі.

Під час жнив прадавні українці їли вареники як ритуальну страву. Вареник не випадково за формою нагадує місяць у пору його четвертої чверті - коли вирішувалася доля врожаю. Така їжа мала надати женцям "місячної" наснаги. Під час перепочинку виконувалися жниварські пісні, наприклад ця, записана на Київщині:

Ігор Чеховський записав буковинські "ворожіння" під час етнографічних експедицій наприкінці 1990-х років. Отак розповіла дослідникам 80-річна Катерина Горюк, мешканка села Мілієве, Вижницького району:

"На Андрея дівчата варили пироги (так у регіоні називають вареники) і викладали їх перед голодним котом, - чий пиріг кіт хапав першим, тій дівчині належало до весілля готуватися. Якщо кіт лише відкусив пирога і покинув, значить - на розлучення і самотність".

З картоплею

З вишнями та сметаною і цукром

З лівером

Сидить москаль на прилавку,
Прищурює очі...
Так і знати: москалина
Вареників хоче.
Хоче бідний вареників,
То й ніщо питати!
Та тільки їх по-нашому
Не вміє назвати.
"Хазяюшка, галубушка! -
Став він говорити. -
Свари-ка мне вот энтаво!.."
"Та чого зварити?.."
"Да энтаво... как, бишь, ево
У вас называют?..
Вот, что, знаешь... берут тесто,
Сыром накладают..."
"Та бог його святий знає,
Що вам, служба, гоже!..
Тісто сиром накладають...
То галушки, може?.."
"Не галушки, не галушки,
Я галушки знаю...
Свари-ка мне, галубушка...
Все, бишь, забываю...
Уж с глаз долой, так с памяти!..
Вот энтакой бес-то!..
Да знаешь ли, энтак сыр-то,
А на сыре тесто!.."
"Та бог його святий знає
І добрії люди!..
Сир у тісті?.. Хіба, може,
Чи не пиріг буде?"
"Да не пирог, голубушка...
Экая досада!..
Да знаешь ли, туда масла
Да сметаны надо!.."
А вона-то добре знає,
Чого москаль хоче...
Та чекає барабана,
Заким затуркоче.
Як почула барабана...
Слава тобі, боже!
Та й говорить москалеві:
"Вареників, може?.."
Аж підскочив москалина...
Та ніколи ждати.
"Вареники-вареники!"
Та й пішов із хати.

( Степан Руданський "Вареники-вареники!")

Вареник має вигляд маленького конвертика з тіста, в який загортається найрізноманітніша начинка. Залежно від форми пласту тіста (квадратики чи круги) з них одержують трикутні (складаючи протилежні кути квадрата) чи півкруглі вареники (вирізаючи з пласту розкачаного тіста склянкою круги - варени́чки або варени́ці). Начинку кладуть в центр кожного квадратика чи кружка тіста так, щоб вареник не переповнявся і тісто не дуже натягувалось, і зліплюють краї.

Обрізки тіста (без начинки) використовують для повторного його розкачування, а якщо начинки для вареників не вистачає, з них готують галушки або, як на півдні України, варени́ці (розкачані з тіста кружальця чи квадратики відварюють та подають змащеними олією та часником).

Вареники готують з прісного тіста без дріжджів двома способами: тепловим і холодним.

При тепловому способі приготування тіста частину належного за рецептом борошна заварюють окропом (1/3 загальної кількості необхідної води): це поліпшує набухання клейковини. Заварене борошно старанно перемішують, додають решту води кімнатної температури, яйця, сіль і замішують тісто так, щоб воно було однорідним, еластичним за консистенцією й легко відставало від рук. Після цього тісту дають постояти протягом 40 хв для визрівання.

Якщо необхідно зберігати тісто для вареників триваліший час, борошно заливають холодною водою (молоком), щоб краще зберігалась волога й тісто не висихало.

Тісто для вареників готують зазвичай з пшеничного борошна, води, солі та яєць (останній інгредієнт не обов'язковий). Тісто, приготовлене без яєць, буде м'якшим. Воду слід брати холодну, а не теплу, оскільки холодна вода довше тримає вологу, тісто довго не висихає і при виготовленні вареників добре злипається.

Тісто ж повинно бути середньої густоти, бо густе тісто важко розкачувати, а також важко ліпити з нього вареники. Щоб зліпити вареник напівкруглої форми, з розкачаного тіста склянкою вирізують круглі коржики, кладуть на середину начинку і зліплюють напівкруглі краї вареника.

Зліплені вареники кладуть у таку кількість киплячої води, щоб вони могли вільно варитися. Воду попередньо підсолюють. Вареники вважаються готовими, коли вони після 5-6 (8-10, залежно від начинки) хвилин варіння спливуть на поверхню води. Після цього шумівкою вибирають їх у друшляк, дають стекти воді, а потім перекладають у рондель або каструлю, поливають розігрітим вершковим маслом і злегка струшують, щоб вареники покрились жиром і не прилипали один до одного. Залежно від того, з яким фаршем приготовлені вареники, при подачі на стіл їх поливають розтопленим маслом або посипають цукром. Окремо подають сметану.

На 3 склянки пшеничного борошна - ¾ склянки молока або води, 1 яйце, ½ чайної ложки солі.

Замісивши тісто, залишають його на 40 хв. Сир для вареників беруть найсвіжіший, пропускають його крізь м'ясорубку або протирають крізь сито (за бажанням), додають сирі яйця, цукор, сіль, все добре змішують, після чого ліплять вареники. Готові вареники кладуть гарячими на тарілку, поливають маслом і, коли потрібно, щоб були солодкими, посипають цукром, змішаним з товченою корицею. Окремо подають збиту сметану.

Для начинки - 800 г сиру, ½ склянки цукру, 2 яйця, сіль.

Полуниці промивають, перебирають, відривають плодоніжки, пересипають цукром і ставлять на 25-30 хвилин у холодне місце, потім відкидають на сито або друшляк і відціджують сік. До готових вареників подають відціджений полуничний сік або поливають сметаною. Таким же способом готують вареники з суницями або малиною.

На 3 склянки пшеничного борошна - ¾ склянки води, 1 яйце, 4 склянки полуниць, ½ склянки цукру.

Мак заливають окропом і зливають сміття, що спливло наверх, потім вдруге заливають окропом і залишають на 10-15 хвилин. В цей час воду підігрівають, але не кип'ятять. Після цього мак відкидають на сито і, коли стече вода, перекладають у посудину і розтирають. Розтертий мак змішують з цукром і продовжують розтирати ще 4-5 хвилин. Далі роблять вареники і відразу ж кладуть їх у киплячу підсолену воду, бо тісто швидко розмокає від води, якою насичений мак.

Готові вареники подають на стіл з цукром або медом.

Для начинки - 1½ склянки маку, ½ склянки цукру.

На 50 невеликих вареників:

3 склянки (450 г) борошна

3 ст. ложки сметани

1/2 ч. ложки солі

1/2 ч. ложки соди

біля 100 мл (1/2 склянки) води кімнатної температури

Для начинки

5-6 невеликих картоплин (500 г)

2 цибулини

70-100 г вершкового масла

мелений перець

сіль

Примітка: Сметану можна замінити практично будь-яким кисломолочним продуктом, але вареники з тіста на сметані виходять найніжнішими.

Спосіб приготування

1. Картоплю очистіть, наріжте крупно й зваріть у підсоленій воді. Воду злийте, покладіть у каструлю половину вершкового масла і зробіть пюре.

2. Дрібно наріжте цибулю й обсмажте на олії до красивого рум'яного кольору.

3. Просійте борошно в миску і перемішайте її з сіллю.

4. Соду додайте в сметану і гарненько перемішайте.

5. Сметану з содою додайте в борошно, перемішайте і, постійно помішуючи і підливаючи воду, замісіть тісто середньої густини.

6. Гарненько вимісіть тісто і заверніть його на 15-20 хвилин у плівку або кульок, щоб тісто трохи вистоялося і не обвітрилося.

7. Картопляне пюре поперчіть, додайте в нього половину смаженої цибулі і добре все перемішайте.

8. Від готового тіста відріжте приблизно чверть, скачайте з цього шматка ковбаску завтовшки близько 3 см, яку наріжте на шматочки завтовшки близько 1,3 см. Решту тіста тримайте в плівці.

9. Розкачайте шматочки тіста в нетовсті кружечки. Заготовки з тіста тримайте під серветкою, щоб вони не пересихали.

10. На середину кружечка покладіть неповну чайну ложечку начинки.

11. Краї вареника ретельно заліпіть. При бажанні можна прикрасити край вареника "кіскою".

12. Вареники опустіть у киплячу підсолену воду, злегка перемішайте, щоб вони не прилипнули до дна, варіть 2-3 хвилини після спливання.

13. Зварені вареники виймайте шумівкою і кладіть у миску з вершковим маслом, що залишилося. Посипте вареники смаженою цибулею, що залишилася, а при бажанні й шкварками з сала. Можна їсти вареники і зі сметаною.

Вареники руські ( пол. Pierogi ruskie), які ви знайдете в Польщі та Західній Україні. Вони потрапили до Польщі зовсім не з російської кухні. Рецепт разом з назвою поширився до Польщі з Галичини - області, яка ще кілька століть тому називалася "Червона Русь". І саме цей різновид пирогів став найпопулярнішим - важко знайти кафе або ресторан, в меню якого не значилися б Пироги руські. Начиняють їх сумішшю вареної картоплі і сиру, присмаченою різними приправами, а подають зі смаженою цибулею та шкварками.

1. Етимологічний словник української мови : в 7 т. / редкол.: О. С. Мельничук (гол. ред.) та ін. - К. : Наукова думка, 1982. - Т. 1 : А - Г / Ін-т мовознавства ім. О. О. Потебні АН УРСР ; укл.: Р. В. Болдирєв та ін. - 632 с.

2. Пиріг // Словник української мови : в 11 т. - Київ : Наукова думка, 1970-1980.

3. Однойменно називають вареники у Польщі та інших західних країнах: Ruskie, czyli polskie. Kto wymyślił pierogi? [Архівовано 4 травня 2020 у Wayback Machine.] // National Geographic (polska) (пол.)

4. Похлебкин В. В. Национальные кухни наших народов (Основные кулинарные направления, их история и особености. Рецептура).-М.: Пищевая пром-сть, 1980. - 304 с.

5. Вареники // Энциклопедический словарь. - Т. V-a: Вальтер - Венути / Изд.: Ф. А. Брокгауз, И. А. Ефрон; Под ред. К. К. Арсеньева, Ф. Ф. Петрушевского. - СПб.: Типо-Литография И. А. Ефрона, 1892. - C. 519.

6. Вареники // Енциклопедичний словник символів культури України / За заг. ред. В. П. Коцура, О. І. Потапенка, В. В. Куйбіди. ─ Корсунь-Шевченківський: Вид. В. М. Гавришенко, 2015. - С. 99. - 911 c. - ISBN 978-966-2464-48-1.

7. Гримич Марина. Ізоморфність українського кулінарного фольклору в українсько-канадському та українсько-бразильському діаспорних середовищах. // Етнічна історія народів Європи Збірник наукових праць. - 2010, № 32 [Архівовано 2 лютого 2021 у Wayback Machine.]

8. Мусіхіна Л. Магія українців устами очевидця. - К.: ТОВ "Гамазин", 2012. - 400 с. ISBN 978-966-2938-91-3

9. Войтович В. М. Українська міфологія / В. М. Войтович. - Вид 2-ге, стерео- тип. - К.: Либідь, 2005. - 664 с.

10. Чугуєнко М. В. Моя Україна. Ілюстрована енциклопедія для дітей. - Харків: Веста: Видавництво "Ранок", 2006. - 128 с. іл.

11. Артур Сом, Вареники, вареники, Божі хваленники. Хто варить, а хто хвалить? [Архівовано 13 лютого 2015 у Wayback Machine.] // Drohobyczer Zeitung

12. Грибок М. I. Духовна єдність земель і поколінь України. Символи та знаки. Міжнародний семінар: Бджільництво України та Кореї: сьогодення і перспективи - Київ, 16 червня, 2007.

13. Соколенко Л. З народної криниці [Архівовано 18 квітня 2008 у Wayback Machine.]. "Персонал плюс" № 30 (233) 8-14 серпня 2007.

14. Колодій Н. Дай, Андрію, знати, яку долю ждати [Архівовано 8 лютого 2009 у Wayback Machine.]. "Карпати. Туризм. Відпочинок" Всеукраїнський туристичний журнал, № 3, зима 2005.

15. Варениця // Словарь української мови : в 4 т. / за ред. Бориса Грінченка. - : Кіевская старина, 1907-1909.

16. варяни́ця Варени́ця, варяни́ця // Словник української мови : у 20 т. - : Наукова думка, 2010-2022.

Старовойт Л. Я., Косовенко М. С., Смирнова Ж. М. Кулінарія. - Київ: Вища школа, 1992. - С. 253.

Клиновецька З. Страви й напитки на Україні. - Київ; Львів, 1913. - С. 51-54.

Українські страви / Ред. Л. П. Денисенко; І. С. Хименко та інш. - Київ: Державне видавництво технічної літератури УРСР, 1960. - С. 245-252.

Шалімов С. А., Шадура О. А. Сучасна українська кухня. - 4-те вид., стереотип. - К.: Техніка, 1981. - 271 с., іл.. - С. 185-189.

Вареныки, съ сыром, съ урдою (макомъ), съ ягодами // Обычаи, поверья, кухня и напитки малороссиян. - Киев, 1860. - C. 151.(рос. дореф.)

Вареники // Труды этнографическо-статистической экспедиции в Западнорусский край. Югозападный отдел : Материалы и исследования = [Труды этнографическо-статистической экспедиціи въ Западно-русскій край, снаряженной Императорскимъ русскимъ географическимъ обществомъ. Югозападный отдѣлъ] : в 7 т. / собр. П. П. Чубинский ; Имп. рус. геогр. о-во. - СПб. : [], 1877. - Т. 7 : [в 2 вып.] / изд. под наблюдением П. А. Гильтебрандта , вып. 2 : Малоруссы Югозападного края, ч. 3 : Малоруссы Югозападного края; гл. "Одежда, пища и увеселения малоруссов". - С. 442. - [265] (343-608) с. (рос. дореф.) (ст. укр.)

Пироги (вареники) / Народня пожива і спосіб її приправи у східній Галичині // Матеріали до українсько-руської етнології. Т. 1. / Володимир Гнатюк / НТШ у Львові, Етногр. коміс.; за ред. Хв. Вовка. - Львів: З друк. НТШ, 1899. - С. 102-103.

Вареники; Вареники (постные) // Пища и питье крестьян-малороссов, с некоторыми относящимися сюда обычаями, поверьями и приметами / В. Щ. [Варвара Щелоковська] / Этнографическое обозрение, № 1-2, Кн. XL-XLI / Янчук Н. А. (ред.). - М.: Т-во Скороп. А. А. Левинсон, 1899. - С. 287; 293-294. (рос. дореф.)

Вареники: гречані, з вишнями, з вурдою, з грибами, з капустою, з оселедцем, з квасолею й грибами, з повидлом, із сиром, зі сливами, з чорницею, з шпинатом // Клиновецька З. Страви й напитки на Україні. Вид репринтне. З видання: Київ - Львів. 1913. - Київ: Час, 1991. - C. 51-54, 75.

Вареники (звичайні, по-сільському, з цибулею, з капустою, староукраїнські, з маком, з сиром, малоросійські, з гречаного борошна з сиром, з малиною, з полуницями тощо) // Безусенко Л. М. Українська національна кухня. - Донецьк: Сталкер, 2002. - С. 181-191.

Вареники Основи приготування вареників на Смачнопедії.

Вареники та українська кухня.

Вареники: з сиром [Архівовано 29 листопада 2014 у Wayback Machine.] - з чорницями [Архівовано 29 листопада 2014 у Wayback Machine.] - з лівером [Архівовано 29 листопада 2014 у Wayback Machine.].

Вареники [Архівовано 25 листопада 2020 у Wayback Machine.] / Енциклопедичний словник Брокгауза і Єфрона

Вареники з картоплею та сиром

# data[].attributes.attachment_link.title
Вареники - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Тип Гаряча страва Походження Час приготування 15 хвилин - 25 хвилин Необхідні компоненти Борошно пшеничне, яйця, олія рослинна, сіль, картопля, м'ясо, печінка, капуста, гриби, домашній сир Зазвичай використовувані компоненти Сметана, квасоля, мак, ревінь, яблука, чорнослив, сливи, вишня, черешня, чорниця, суниця, полуниця, малина, повидло 281 ккал (1176 кДж) Харчовацінність(на порцію) Глікемічний індекс 70 (високий) Схожі страви Пельмені "Що то за добра-предобра річ пироги з черницями!..

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Державність - це устрій усього матеріального і духовного буття цілого народу.
Примірник Конституції України у Верховній Раді України. Фото Сергія КОВАЛЬЧУКА. Мапа України. Йоганн Янсоніус. 1647-1657 рр. У Верховній Раді України відкрито портали: "Конституція України", "Акт проголошення незалежності України". Фото Андрія НЕСТЕРЕНКА. 23 серпня 2017 р. Народні депутати України перших скликань Ярослав-Петро Кендзьор, Іван Заєць, Микола Поровський під час презентації почесного порталу Прапора Незалежності України і відкриття експозиції до 25-річчя передачі Державним Центром Української Народної Республіки в екзилі повноважень владі незалежної України у Верховній Раді України. Фото Андрія НЕСТЕРЕНКА.
До питання поняття державності

Із розпадом СРСР і утворенням незалежних держав, зокрема української, перед національними історіографією і юриспруденцією постало актуальне питання формування Української державності. За часів існування СРСР це просто було неможливо, адже радянська історіографія заперечувала самобутнє існування українського народу і його державності, розглядаючи їх як невід'ємну частину Росії. І тільки з проголошенням незалежності України перед українцями постала проблема етнічнополітичної самоідентифікації.

Мусимо констатувати, що попри надзвичайну популярність у сучасній українській науці та публіцистиці питання державності цей термін вживається як суто літературна метафора, без означення чіткого змісту. Відповідно, така ситуація сприяє виникненню безлічі спекуляцій довкола поняття державності. У кращому разі державність пов'язують із категорією "держава", вживаючи ці слова як синоніми.

Натомість ще у 1949 році український письменник, державний та політичний діяч Володимир Винниченко визначав
державність як комплекс тих інститутів економіки, політики, культури, які діють на території, населеній національним колективом, які зв'язують його в компактну цілість та забезпечують його розвиток у сучасному і майбутньому.
Державність - це устрій усього матеріального і духовного буття цілого народу.

"Нація без державності є покалічений людський колективний організм... Адже, як і у всякої індивідуальної істоти на землі найперша потреба - це зберегти своє життя, забезпечити його розвиток, передати спадщину в наступні покоління, так і для кожної нації власна держава є найкращим засобом збереження життя і розвитку..."

Зміст державності є значно ширшим порівняно з поняттям "держава". Державність є своєрідним фундаментом, корінням держави, а остання, у свою чергу, є однією із складових - своєрідним вінцем державності.
Ознаки, символи та атрибути державності.
Ознаки державності:

1) втілення права нації на незалежність, що є першим кроком на шляху до власної державності;

2) наявність органів публічної влади, яка виступає у двох формах:

1. Державна влада, до якої належать: глава держави; органи законодавчої, виконавчої та судової влади; силові органи (поліція, органи держбезпеки, прокуратури, збройні сили тощо).

2. Муніципальна влада, до якої належать представницькі та виконавчі органи місцевого самоврядування.

3) державний суверенітет, який передбачає верховенство держави на своїй території і незалежність у міжнародних відносинах;

4) система правових норм (закони та підзаконні акти), які регулюють відповідні суспільні відносини;

5) міжнародне визнання держави та, як наслідок, її міжнародна правова ідентифікація.
Державні символи.
Державні символи - це закріплені в законодавстві офіційні знаки (зображення, предмети) чи звукові вираження, які символізують суверенітет держави.
Державними символами є - Державний прапор, Державний герб і Державний гімн,
які є основою історичної свідомості громадян та процесів державотворення (відповідно до статті 20 Конституції України).

Слід зазначити, що українські державні символи та атрибути формувалися протягом тисячоліть і належать до найбагатших та найзмістовніших систем людства.
Атрибути держави.
Атрибути держави - це її ідентифікаційні національні символи, що пов'язані з розвитком титульної нації та її роллю у становленні державності на певній території.

Атрибутами державності є:

1) власна територія, населена національним колективом, із визначеними кордонами, офіційна назва, час заснування або дата першої письмової згадки держави, що є важливими атрибутами суверенності та політичної ідентифікації держави;

2) мова як невід'ємний державницький атрибут, адже мова - найважливіший маркер національної самоідентифікації. "Нація повинна боронити свою мову більше, ніж свою територію... Втратити рідну мову і перейняти чужу - це найгірший знак підданства, це - кайдани, це кайдани на душу. Втратити національну мову - це смерть, це значить, що ярмо вже в'їлося глибоко";

невід'ємними державницькими атрибутами є також:

3) національне вбрання, національні страви, національні музичні інструменти, національна народна пісня, видатні історичні та сучасні постаті;

4) в Україні від 4 жовтня 2018 р. Верховною Радою запроваджено ще один атрибут - національне гасло: "Слава Україні! Героям Слава!" як офіційне вітання у Збройних Силах та Національній поліції, хоча нині всі громадяни дуже часто використовують його у повсякденному суспільно-політичному житті.

Витоки Української державності

На превеликий жаль, для українського народу становлення національної державності відбувалося досить складно й упродовж тривалого часу. Однак, незважаючи на всі труднощі, Українська державність укріпилася і має свою давню історію. Щодо кількості етапів розвитку Української державності висловлені різні міркування, і тут останнє слово - за істориками, правниками, але якщо йдеться про основні з них, то традиційно виділяють: етап Київської Русі - княжа доба; козацьку державність ХVІ-ХVІІІ ст.; державність Української Народної Республіки; державність Радянської України; сучасну відроджену Українську державу. Особливість вивчення історії національного державотворення пояснюється тим, що територія нашої Батьківщини в сиву давнину була одним із центрів не тільки східнослов'янської, а й усієї європейської культури.

Історія державно-правового розвитку на території сучасної України бере свій початок від середини І тис. до н. е., коли у народів і племен Північного Причорномор'я (на території сучасних Миколаївської, Херсонської, частини Одеської областей, а також у Криму) сформувалися перші державні утворення. Це були ранньосередньовічні держави, які виникли у процесі розпаду первіснообщинного ладу й становлення організованого суспільства у державу.

Етапи становлення Української державності

Історія України - це фактично історія національно-визвольної боротьби українського народу за свою державу. Ця боротьба була спрямована на визволення українського народу з-під іноземного панування та здобуття національної державної незалежності. У періодизації історії Української держави можна виділити такі періоди її становлення і розвитку: перший - Київська Русь, Галицько-Волинська держава. Другий - Запорозька Січ та Українська козацька держава (Гетьманщина). Третій - УНР за Центральної Ради, Українська держава за П. Скоропадського, УНР за Директорії та ЗУНР. Четвертий - сучасна Українська держава. На жаль, були періоди, коли Українська державність була перервана і її територія перебувала у складі іноземних держав. Політика, яку проводили поневолювачі українських земель, переважно негативно позначалася на етнічній свідомості українців. Проте українці, як і інші європейські народи, формувалися волелюбними і завжди прагнули мати свою державу, а в часи її відсутності піднімалися на боротьбу за її відродження.

Варто наголосити, що зародження ранньої Української державності почалося з VІ ст. н. е., засновниками якої стали князі Кий, Щек та Хорив, котрі започаткували династію перших її правителів - Києвичів (як у сусідній нам Польщі - династія П'ястів). Подальший розвиток "Руської землі" привів до утворення могутньої ранньосередньовічної Української держави - Київської Русі, основу якої становили етнічні українські землі. Підкреслюємо свою позицію, яка збігається з державницькою позицією багатьох відомих давніших і сучасних істориків та дослідників, - саме української. Спроби російських великодержавних істориків - і царських, і пізніших часів - зобразити Київську державу російською, Київ - "матерью городов русских" були спробами присвоїти собі чужу державницьку історію, тобто нашу, українську, історію. Невдалим, дещо пом'якшеним, варіантом великодержавної науки є й спроби зобразити Київську Русь так званою колискою трьох братніх народів. Правильно писав свого часу найвідоміший український історик світової слави Михайло Грушевський: "До тих пір, коли не буде доведено, що в Києві і його околицях в ІХ-ХІІ ст. (додамо від себе - чи й раніше. - Авт.) проживали великоруські племена, котрі перенесли потім форми політичного, суспільного та культурного життя на береги Клязьми та Москви, нам доведеться з простої логічної послідовності вважати ці форми набутком української народності, оскільки ці українські племена ІХ-ХІІ ст. були її безпосередніми предками". З ІХ ст. по 30-ті роки ХІІІ ст. Київська держава була однією з найбільших і наймогутніших держав Європи. У ХІІ-ХІІІ ст. князівські міжусобиці, свавілля заможного боярства, татаро-монгольське нашестя послабили, а згодом призвели до повного розпаду могутньої колись Київської Русі. У XIV ст. історичні події розвивалися для України несприятливо. На її землях настав період глибокого економічного, політичного і культурного занепаду. Володарем усієї території колишньої Київської Русі впродовж майже 80 років вважався монголо-татарський хан. Щоправда, у безпосереднє управління цими землями монголо-татари втручалися мало, обмежуючись, переважно, збиранням податків і поборів, функціями загального керівництва тощо. Розпад стародавньої Київської держави призвів до посилення регіональних князівств, які, по суті, у ХІІ - на початку ХІІІ ст. стали незалежними державами. Однією з них, на західних землях Русі-України, стала Галицько-Волинська держава. У ній продовжували розвиватись традиції Українського державотворення. Проте в другій половині ХІV ст. Галицько-Волинська держава припинила своє існування. Приєднання українських земель до Речі Посполитої і встановлення на них польськими магнатами та шляхтою тяжкого соціального, національного, релігійного і мовно-культурного становища зумовили численні повстання і врешті-решт Національно-визвольну війну під проводом Богдана Хмельницького. За своєю суттю, характером, метою вона може бути прирівняна до великих революцій, які в ХVII-ХVIIІ ст. охопили всю Європу. Це була національно-визвольна, соціально-політична революція за право на свою державу, рушійною силою якої був увесь український народ, а керівництвом - козацька старшина й українська шляхта, оскільки національної буржуазії, яка в західноєвропейських революціях була їх організатором і керівником, в Україні ще не було, у будь-якому разі - достатньо численної і міцної. Національно-визвольна війна 1648-1657 рр. привела спочатку до виникнення української державно-політичної автономії (у складі Речі Посполитої), а згодом - незалежної Української козацької держави. Це був другий етап в історичному процесі становлення Української державності - після Київської Русі та Галицько-Волинського королівства. Підвалиною її відродження стала військово-адміністративна система, що склалася у Запорозькій Січі. Організуючою силою, стрижнем визвольної революції, творцем незалежності України було українське козацтво (переважно українські селяни, представники міського населення тощо). Хочеться відзначити ще одну важливу складову Української державності тієї епохи: під час національно-визвольної боротьби зародилась ідеологія Української національної державності, яку сприйняли не лише козацька старшина і шляхта, а й широкі народні маси. Важливу роль у цьому процесі відіграла й Українська православна церква.

Українська козацька держава цієї доби - зі своїми центральними та місцевими органами влади, адміністрацією, судами і військом, зі своєю територією (яка, щоправда, не мала чітко визначених кордонів, бо вони іноді змінювалися залежно від зовнішньополітичної ситуації - але все ж територія була, бо без цього немає держави!) - за формою правління була, вважаємо, демократичною республікою з виборним гетьманом на чолі, унітарною, з демократичним політичним режимом.

Однак істотним недоліком новоствореної держави було нерозв'язання важливої соціально-економічної проблеми - не було звільнено від особистої залежності заможних землевласників усе селянство, не ліквідовано його борги і численні повинності. Не була диференційована компетенція державних органів - вони переважно виконували одночасно і адміністративні, і судові, і військові функції тощо.

Створена в результаті національно-визвольної війни проти Речі Посполитої Українська козацько-гетьманська держава проіснувала понад сто років - із середини ХVII ст. до кінця ХVIIІ ст. Незважаючи на приєднання до Московської держави у 1653-1654 рр., вона ще тривалий час продовжувала зберігати всі ознаки державності - територію, органи публічної влади, армію, судову систему, право. В Україні, як вважаємо, існувала республіканська форма правління з виборним главою держави - гетьманом. Спочатку ці ознаки виявлялися чітко, оскільки у складі Московського царства Україна мала значну державно-політичну автономію. Проте надалі наполегливо і послідовно Московія стала проводити політику обмеження української автономії. Почалося з обмеження компетенції гетьмана, Ради генеральної старшини (генерального уряду) та козацької військової ради. Згодом ліквідовано виборність усіх органів влади і управління в Україні - їх стала фактично призначати російська влада. У 1764 р. гетьманство було ліквідовано остаточно, 1775 р. - Запорозьку Січ. У 1783 р. ліквідовано попередній адміністративно-територіальний устрій України, її право, тоді ж - закріпачено селянство. Російська імперія на той час зміцніла настільки, що не потребувала вже ні окремої України, ні козацького та запорозького війська. Україна стала адміністративно-територіальною частиною Російської імперії, на її територію поширено дію російського законодавства, управлінську систему. Головними причинами втрати Україною незалежності, втрати своєї державності були постійні чвари серед політичної еліти, відсутність єдності цієї еліти з народом. Особисті, корисливі інтереси старшини, шляхти переважали інтереси загальнонаціональні. Зрівняння цих верств із московським дворянством, надання їм нових земель, привілеїв нейтралізувало значну частину старшини і шляхти, вони й самі стали закріпачувати вільних селян, козаків. Суспільство розкололося. Загравання з українською старшиною і шляхтою російської та польської влади зумовило їх відречення від ідей незалежності, оскільки за цю незалежність можна було втратити все - маєтки, життя. Козацтво, позбавлене керівництва політичної еліти, поводилось пасивно, селянство і міщанство - й поготів. Тому спроби гетьманів І. Виговського, П. Дорошенка, І. Мазепи відновити Українську державність зазнали поразки. Отже, приєднання України до інших держав - Росії і Речі Посполитої було помилкою. Це призвело до того, що Україна не тільки втратила свою незалежність і державність, а й стала звичайною провінцією цих держав.

Наступний етап національно-визвольної боротьби українського народу за свою державу припадає на 1917-1921 рр. В умовах краху Російської й Австро-Угорської монархій та революційних подій український народ знову став на шлях свого державного відродження. Українська національна революція 1917-1921 рр. мала епохальне історичне значення. Після тривалого історичного періоду русифікації, національного та соціального поневолення на початку XX ст. український народ відновив свою незалежну державу. У той час Україна пережила різні форми національної державності: Українську Народну Республіку за Центральної Ради, Українську державу - Гетьманат П. Скоропадського, Українську Народну Республіку за Директорії і Західноукраїнську Народну Республіку, але державну незалежність втримати не змогла.

У результаті збройної агресії більшовицької Росії за допомоги місцевих більшовиків проти Української Народної Республіки у Харкові 25 грудня 1917 р. було проголошено Українську радянську республіку, яка проіснувала до 24 серпня 1991 р. У 80-х рр. ХХ ст. в економіці (насамперед) та всьому суспільно-політичному житті Союзу РСР відбулися серйозні зміни. Багаторічне правління більшовиківкомуністів з їх утопічною теорією створення в короткий час суспільства "загального благоденства", соціальної рівності та справедливості, широкої демократії і народовладдя насправді перевтілилось в тоталітарну антидемократичну диктатуру, в суспільство людей-гвинтиків, повністю позбавлених загальнолюдських природних прав і свобод, підвладних волі компартійно-державної еліти. Але управління найбільшою територією однієї з найбільших за кількістю населення держав диктатурними методами нескінченно тривати не могло. У багатьох національних республіках з'явився рух протесту, почастішали вияви національно-визвольної боротьби, що були об'єктивною реакцією щодо політики русифікації усього населення країни, небувалого і необґрунтованого вивчення ролі та значення, культури і мови одного народу - російського. Політики, що проводилась уперто і наполегливо, в усіх галузях життя, і позбавляла інші народи країни своєї самоідентичності, мови, історії, традицій. Почав падати і міжнародний престиж Радянського Союзу, частішали вияви його агресивності, силові спроби нав'язати свою політику і волю багатьом іншим країнам і народам. Криза економіки, в соціально-політичних відносинах всередині країни, антидемократична політика щодо неросійських народів призвели до краху радянської федерації. Країни Балтії, Україна, Грузія та інші колишні "союзні республіки" стали на шлях проголошення державної незалежності, який М. Горбачов образливо назвав "парадом суверенітетів". Але це був не "парад", а об'єктивний, природний процес. Проголосила, а точніше, відновила свою державну незалежність, справжній, а не фіктивний суверенітет і Україна - Декларацією про державний суверенітет України 16 липня 1990 р. та Актом проголошення незалежності України 24 серпня 1991 р.

Відштовхуючись від вищезазначених ознак та атрибутів, можемо говорити про слабкість сучасної Української державності. За роки незалежності Україна так і не змогла з'ясувати час заснування та утвердити День Української державності, прийняти Великий Державний герб, що передбачено Конституцією України, стати справді демократичною, правовою та соціальною державою. Демократія, верховенство права, права людини в сучасній Україні радше нагадують карикатуру на визнані світові стандарти. Однією з центральних проблем сучасної України є відсутність консолідуючої суспільство національної ідеї, яка існує лише тоді, коли об'єднує націю, а її складові не піддаються сумніву переважною більшістю суспільства. Результатом цих процесів є недовіра до держави загалом і, як наслідок, молоде покоління дедалі більше проймається зневірою у майбутнє цієї держави і бачить лише один шлях - виїхати за кордон.
Чому потрібно з'ясувати або час заснування, або дату першої письмової згадки Української держави і утвердити День Української державності?
Насамперед тому, що будь-який народ, будь-яка нація починається передусім з того, що вона зобов'язана досконало знати своє минуле, своє коріння та витоки. Бо "хто не знає свого минулого, той не вартий свого майбутнього. Хто не шанує видатних людей свого народу, той сам не годен пошани".

Тому що з розпадом СРСР росіяни втратили право на історію Київської Русі (спотворену і привласнену імперськими міфами), державна спадщина якої належить українцям.

Це також обумовлено євроінтеграційними прагненнями України, адже Українська державність має понад тисячолітню тяглість, а її еволюція відбувалася в руслі загальної європейської історії.

Тому що більшість держав мають і власну назву, і встановлену та затверджену дату чи то першої письмової згадки, чи то початку своєї державності.

Тому що встановлення часу заснування Української держави є одним із важливих атрибутів сучасної держави, її суверенності та ідентичності.

Тому що держава і державність є невід'ємні одна від одної, а модель держави тоді цілісна, коли крім дерева відображено і її коріння.

Нарешті, це потрібно для подальшої консолідації українського суспільства.

Лише зосередженням уваги на всіх аспектах устрою національного матеріального і духовного буття народу можна втілити мрію про Українську державність у дійсність.
Олександр СВЯТОЦЬКИЙ, головний редактор юридичного журналу "Право України", доктор юридичних наук, професор, академік НАПрН України. На розсуд громади подаємо серію статей, авторами яких є державні діячі, науковці, що здійснили потужну дослідницьку роботу, яка в підсумку наповнює конкретним змістом усю непросту історію Української державності. Випуск підготовлено за ідеєю і загальним редагуванням Анатолія ГОРЛОВА.

# data[].attributes.attachment_link.title
Українська державність: поняття, основні ознаки, символи, атрибути, витоки та етапи становлення

# data[].attributes.attachment_link.description
Державність - це устрій усього матеріального і духовного буття цілого народу.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
3. Релігія як духовна цінність

Поняття
"цінність" означає матеріальні та ідеальні явища, їхні властивості й характеристики,
що їх людина чи суспільство, виходячи зі своїх практичних (матеріальних і духовних)
потреб, оцінює як такі, що задовольняють їх. Іншими словами, цінності є виразом
значення чого-небудь для людини. У процесі історичного розвитку властивості природних
речей і соціальних процесів стають об'єктом і засобом життєдіяльності людини, служать
задоволенню її потреб, відповідають певним її інтересам, бажанням. Так вони стають
цінністю. Останню не можна ототожнювати з самим об'єктом або процесом, цінності
не існують поза людиною. Критерій того, що є цінність і що не є, - в самій людині.
Вивченням специфіки цінностей займається аксіологія - філософська наука про природу
цінностей, їх місце в реальності і про структуру ціннісного світу.

Цінність
- це поняття, що виражає позитивну значимість природних, соціальних і духовних явищ
для існування і розвитку суспільства, для потреб і діяльності кожної людини. Поняття
цінності близьке з поняттям "оцінка", але останнє - це здатність суб'єкта, людини
окреслити значимість явищ об'єктивної та суб'єктивної реальності для діяльності
людей, задоволення її потреб. Оцінка завжди детермінована цінностями. Врешті оцінки,
світ цінностей взагалі, мінливі, вони змінюються разом із людиною. Поділ суспільства
в процесі історичного розвитку на верстви став основою формування протилежних оцінок.
Але це не виключало існування загальнолюдських цінностей, що забезпечують норми
духовного життя людства в цілому, а не окремих партикулярних груп. У цілому всі
вони є засобом життєвої орієнтації людей.

Для
релігійних цінностей характерні такі риси:

1) в основі релігійної системи цінностей
є теоцентризм, тобто Бог розглядається як критерій, основа і центр усіх цінностей;

2) система цінностей у релігії видозмінюється залежно від конфесії;

4) природа релігійних цінностей обумовлена соціальною та гносеологічною
природою релігії;

5) релігійні цінності не існують поза релігійним світоглядом.

Вищу групу благ, що ціняться віруючими, складають ідея Бога та різноманітних
божеств.

Другу групу утворюють такі цінності, як Царство Боже, безсмертя душі, рай,
пекло тощо.

Третя група - це матеріальні й духовні цінності релігійного життя: храм,
приписи, норми, обряди тощо.

Четверта група цінностей - безпосередні цінності життя
й життєві цінності, що формуються у послідовників конкретних конфесій.

Релігійно-моральні цінності.

За
гріхи людей, як зазначено в Біблії, Бог розгнівався і покарав їх тим, що послав
на землю великий потоп (Бут., 7: 1-24; 8: 1-22). Після відплати Бог змилостивився,
відліг серцем і промовив: "Я вже більше не буду землі проклинати за людину,
бо нахил людського серця лихий від віку його молодого" (Бут., 8: 21). Так,
згідно з цим міфом, склались уявлення про вину й покарання, неминучість відплати,
спокути вини стражданням. Взагалі ідея спокутування гріхів стражданням є центральною
в християнстві. Але за сутністю вона властива трьом світовим релігіям, які вчать
про спасіння. Недарма ці релігії, що вказують свій шлях спасіння, - християнство,
буддизм та іслам - інколи називають релігіями спокути, релігіями спасіння.

Синтезуючим
мистецтвом у численних релігіях є театральна вистава, яка органічно пов'язана з
образною, метафоричною природою слова, а також із діями. Відомо, що слово в релігії,
як складова релігійної термінології, мови, має образну та емоційну переконаність,
його метафоричність нерідко є філософськи глибокою, відображує значне й суттєве.
На думку богословів, слово має бути визначальним у молитві й церковній службі, в
обрядах і церковних співах. Церква завжди стежила, щоб усі форми релігійного життя,
а надто богослужіння, були зв'язані зі святим словом. У богослужінні слову надають
настільки великого значення, що навіть обмежують або зовсім не використовують інструментальну
музику, яка може завадити сприйняттю слухачами віроповчальних - істин (у православ'ї,
ісламі тощо).

Усьому
цьому надається певне естетичне забарвлення, яке емоційно хвилює віруючого, пробуджує
в ньому релігійний настрій і почуття. Релігії досить широко використовують в системі
релігійних дій такі принципи театрального мистецтва, як принцип подання і принцип
переживання. Перший принцип, зокрема, застосовується певними релігіями в урочистих
церковних церемоніях і процесіях, де велика увага надається декоративно-прикладному
мистецтву. Пишний одяг священнослужителів, предмети обряду (хоругви, хрести, балдахіни,
кадильниці тощо) разом зі словом, піснею, дзвоном надають релігійним діям естетичної
привабливості, створюють атмосферу емоційного настрою, близьку до сприйняття театральної
вистави.

# data[].attributes.attachment_link.title
Релігія як духовна цінність

# data[].attributes.attachment_link.description
Релігія також є ціннісною формою свідомості, оскільки в ній статусу цінностей набувають різноманітні ідеї, ідеали, норми, матеріальні предмети й блага, що здійснюють ціннісну орієнтацію релі