# data[].attributes.headline
Колісник Юлія 

# data[].attributes.subject
Колісник Юлія 

# data[].attributes.body
ребус, кросворд УНР
http://rebus1.com/ua/index.php?item=rebus_generator&skip=0&mode=0&slovo=%C1%B2%CB%DC%D8%CE%C2%C8%CA%C8
http://puzzlecup.com/crossword-ru/?edit=36EF22F60D5A1DDA&pin=F1C50F6D

# data[].attributes.headline
Полещук Вика

# data[].attributes.subject
Полещук Вика

# data[].attributes.attachment_link.title
44   Генерал Деникин

# data[].attributes.headline
Дзьобан Даша

# data[].attributes.subject
Дзьобан Даша

# data[].attributes.attachment_link.title
Бой частей Добровольческой армии Деникина и Красной армии

# data[].attributes.attachment_link.description
Автор - Капыч

# data[].attributes.headline
Мельник Света

# data[].attributes.subject
Мельник Света

# data[].attributes.body
Фильм про Деникина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
яндекс відео

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
дивитися онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
Яндекс.Відео

# data[].attributes.attachment_link.description
Результати пошуку на запит "фильм о деникинском режиме" у Яндекс.Відео

# data[].attributes.headline
Колісник Юля. Ребус Кросворд УНР

# data[].attributes.subject
Колісник Юля. Ребус Кросворд УНР

# data[].attributes.body
http://rebus1.com/ua/index.php?item=rebus_generator&skip=0&mode=0&slovo=%C1%B2%CB%DC%D8%CE%C2%C8%CA%C8

# data[].attributes.headline
Колісник Анастасія

# data[].attributes.subject
Колісник Анастасія

# data[].attributes.body
Адміністративний поділ.
Докладніше: земля УНР

# data[].attributes.headline
Храпак Тетяна 

# data[].attributes.subject
Храпак Тетяна 

# data[].attributes.attachment_link.title
Директорія (множинні відповіді)

# data[].attributes.attachment_link.description
Оберіть декілька правильних відповідей!

# data[].attributes.headline
Штипуляк Олександра

# data[].attributes.subject
Штипуляк Олександра

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Діденко

# data[].attributes.attachment_link.title
Гетьманат Директорія

# data[].attributes.attachment_link.description
Україна. Становлення нації (2008)

# data[].attributes.headline
Слободян Юлія

# data[].attributes.subject
Слободян Юлія

# data[].attributes.headline
Слободян Юлія

# data[].attributes.subject
Слободян Юлія

# data[].attributes.body
Грушевський не був президентом Української Народної Республіки

У спадок від української зарубіжної історіографії сучасній українській спільноті дістався міф про Грушевського — президента УНР. Запроваджену Дмитром Дорошенком ще в 1930-х легенду, напрочуд легко сприйняли на віру. Міф міцно прижився не тільки в публіцистиці, політикумі, а й у науковій літературі.

Лише у середині 1990-х, коли стало зрозуміло, що документи Української Центральної Ради не підтверджують цей факт, міф починає руйнуватися. Зокрема, у виданій до 130-річчя від дня народження Грушевського хроніці його життя, в передмові та переліку подій 29 квітня 1918 дані про обрання Грушевського президентом не наводяться. Серйозний удар по міфу завдано і на державному рівні. Ні на стелі біля зведеного 1999 пам'ятника Грушевському, ні в промові Президента України при його відкритті про «першопрезидентство» Грушевського не йшлося.

З погляду формального, юридичного, а відтак і наукового, Грушевський не був президентом Української Народної Республіки. Такої посади в УНР не існувало, не передбачала її й ухвалена в останній день функціонування Центральної Ради Конституція. Невідомий жодний акт, учинений Грушевським як президентом УНР.

Водночас кваліфікація Грушевського «президент Ради» була тоді досить поширеною, особливо в газетних публікаціях. Це ймовірно пов'язане з тим, що ще одне значення слова президент — голова (рос. председатель). Зокрема Грушевський послуговувався візиткою, де був напис французькою мовою «President du Parlament D'Ukraine» (президент парламенту України — тодішній відповідник сучасного Голови Верховної Ради України), а також пізніше підписувався «бувший президент Української Центральної Ради». В протоколах засідань Ради він називався українським словом "голова". Таким чином Грушевський був не головою УНР, а головою Центральної Ради УНР.

За доби Центральної Ради Грушевський був вищою посадовою особою УНР, якщо й не харизматичним, то найавторитетнішим лідером українства. За влучним висловом М.Ковалевського, він виконував «верховну функцію репрезентанта держави». Можливо, саме це дало підстави А.Жуковському назвати Грушевського «першим некоронованим президентом української держави».

Найповніший реєстр усіх, хто титулував його президентом, склав історик П.Усенко у праці «Чи був Михайло Грушевський президентом України?». Однак старий міф і далі живе. Тільки у вересні-жовтні 2004 чимало друкованих і електронних ЗМІ знову розтиражували «президентство» Грушевського.

Після обрання у липні 1994 р. Президентом України Л. Д. Кучми його Адміністрація на чолі з Д. В. Табачником почала активно використовувати міф про президентство М. Грушевського з метою знизити значення опонента Кучми Л.М. Кравчука, як першого Президента України. Зокрема, в будинку Адміністрації Президента було встановлено погруддя М. Грушевського, а в 1998 р. було відкрито пам’ятник йому в Києві. Після того, як Л.М. Кравчук досяг політичного компромісу з Л. Д. Кучмою, а Д. Табачник втратив політичну вагу, роздування міфу про президентство Грушевського поступово припинилося.

# data[].attributes.headline
Штипуляк Олександра 

# data[].attributes.subject
Штипуляк Олександра 

# data[].attributes.attachment_link.title
Відновлення УНР  Політичний курс Директорії  С  Петлюра  Повні уроки — Гипермаркет знаний

# data[].attributes.headline
Колісник Анастасія 

# data[].attributes.subject
Колісник Анастасія 

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
невідома україна

# data[].attributes.attachment_link.title
Симон Петлюра. Фільм 93.

# data[].attributes.attachment_link.description
Життєвий шлях, соціальна позиція одного з найвидатніших діячів визвольної боротьби українського народу Симона Петлюри, журналіста, генерального секретаря військових справ у Центральній Раді, голови Директорії, головного отамана Українського війська, вбитого в еміграції в Парижі. Автор сценарію: Євген Шаботенко. Режисер: Орест Драгаєв-Бойчук. Оператор: Дмитро Чечотка. Композитор і виконавець пісень І.Жук.

# data[].attributes.headline
Слободян Юлія

# data[].attributes.subject
Слободян Юлія

# data[].attributes.attachment_link.title
"Момент" Фільм-екранізація В. Винниченко, реж. Тесленко О.

# data[].attributes.attachment_link.description
Короткометражний фільм, екранізація за оповіданням Володимира Винниченко "Момент". Режисер: Олександра Тесленко, Творча Майстерня "ПЕРСПЕКТИВА", Майстер: Одинець Олексій Сергійович Оператор : Сергій Бичков Продюсер : Руслан Тесленко Асистент режисера: Дмитро Самборський Звукорежисер: Максим Андрух Гример: Марина Батура Актори : Анастасія Вергелес Степан Бурим Володимир Палаш Музика : Євгеній Грінченко Павло Ігнатів http://www.pavelignatyev.com.ua Виробництво: Contrabas Video Prod.

# data[].attributes.headline
Колісник Анастасія

# data[].attributes.subject
Колісник Анастасія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
володимир винниченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Винниченко як художник.mpg

# data[].attributes.attachment_link.description
ВП "ПОЛИТЕХНИЧЕСКИЙ КОЛЕДЖ ЛНАУ" Ю12-11 Аванесян Эдгар Сарксян Артавазд

# data[].attributes.headline
Колісник Анастасія

# data[].attributes.subject
Колісник Анастасія

# data[].attributes.body
Петлюра Симон Васильович

Народився у передмісті Полтави, був 3-м сином в родині, мав 3 братів, 5 сестер[2], батько — Василь Павлович Петлюра, міщанин; маючи 3 екіпажі, займався візницькою справою[3]. Мати — Ольга Олексіївна, з давнього полтавського роду Марченків[4]. Її батько був співзасновником Київського Йонівського скиту, ієромонах.

У віці 13-ти років розпочав навчання — спочатку в церковнопарафіяльній школі, згодом у Полтавській духовній семінарії (1895—1901). 1900 р., під враженням виступу, на організованій Петлюрою в Полтаві річниці Шевченка, Миколи Міхновського, вступає до лав РУП. 1901 року брав участь у Всеукраїнському студентському з'їзді, репрезентуючи громаду духовної семінарії, хоч на той час вже був виключений з навчального закладу за свою політичну діяльність.

Навесні 1902 року став одним із організаторів виступу семінаристів, які вимагали скасувати систему шпигунства, звільнити наглядачів, увести до програми українознавчі предмети. Їх домагання були сформульовані в спеціальній «петиції», під котрою було зібрано близько 200 підписів. Незабаром ці активісти взяли участь у селянських виступах 1902 року. С. Петлюра на чолі групи семінаристів, виключених із семінарії за заворушення, 17 квітня 1902 року прибув до Решетилівки Полтавського повіту, де влаштував мітинг. Після придушення руху жандармерія порушила кримінальну справу проти «підмовників». Рятуючись від неминучого арешту, Симон разом із приятелем та ідейним однодумцем П. Понятенком восени 1902 року виїхав на Кубань.

На новому місці взяв участь в організації у Катеринодарі осередку РУП — «Чорноморської вільної громади». Того ж року розпочав журналістську діяльність, дописував до періодичних видань. Перша його стаття була опублікована в 1902 р. у львівському «Літературно-науковому віснику», котрий редагував Михайло Грушевський. Працював учителем у початковій школі в станиці Смоленській, згодом — у Катеринодарському початковому міському училищі. У 1903 р. влаштувався в археографічну експедицію член-кореспондента РАН Федіра Щербини. Невдовзі царська охранка вийшла на слід «полтавських біженців». С. Петлюру було ув'язнено в Катеринодарській в'язниці. Друзі добилися звільнення заарештованого під грошову заставу, котру за сина вніс батько.

.

Звільнившись, С. Петлюра вирішив не випробовувати долю, а тікати за кордон. Восени 1904 р., змінивши ім'я та прізвище на Святослав Таґон, разом з Понятенком перебували в районі Крем'янця, потім були нелегально переправлені через кордон. Згодом виїхав до Львова, де на той час розміщувався Закордонний комітет РУП. Із березня по жовтень 1905 р. редаґував партійний часопис «Селянин», співпрацював у «Літературно-науковому віснику», «Записках НТШ», «Волі». У грудні 1904 р. на конференції РУП у Львові виступив проти об'єднання з РСДРП.

В жовтні 1905 р. політичної амністії в РІ повернувся додому. Працював в «Громадській думці», після її заборони — в газеті«Рада». На II з'їзді РУП-УСДРП був обраний до ЦК УСДРП. Тоді увійшов у конфлікт з одним із лідерів партії В. Винниченком, переконавши з'їзд не обирати того на посаду редактора центрального друкованого органу через «нестійкість», «богемність» і «політичні хитання». Зрештою Винниченко не був обраний делегатами. Від цього моменту між ними починається тривала боротьба.

В січні 1906 р. Петлюра разом із М. Поршем та П. Понятенком виїхав до Петербурга редагувати центральний орган партії місячник «Вільна Україна». Після випуску шести чисел видання припинилося, а Симон влітку 1906 р. повернувся до Києва. З липня 1906 р. — секретар київського щоденника «Рада», від літа 1907 р. до 1908 р. — співредактор легального соціал-демократичного часопису «Слово».

У 1908—1910 роках проживав у Петербурзі.

На початку 1911 р. переїхав до Москви, де його чекала Ольга Більська — полтавка, студентка Московського університету. Їхнє знайомство відбулося на вечірці українського земляцтва наприкінці 1908 р. і переросло у роман, який закінчився шлюбом (цивільним у 1910 р. і зареєстрованим у 1915 р.). 1911 року в подружжя народилась донька — Леся Петлюра (1911—1941).

На початку 1916-го, добровільно вступив на службу до Всеросійського Союзу Земств, перебуває на посаді Уповноваженого Головного Всеросійського Земського З'їзду, Голови Контрольної Колегії Земського Союзу на Західному фронті. Того ж року з сім'єю поселився у Мінську, де перебував штаб Західного фронту. Після падіння самодержавства Петлюра виступив ініціатором та організатором проведення в Мінську українського з'їзду фронту (квітень 1917 р.), на котрому він був обраний головою української фронтової ради, а та, в свою чергу, делегувала його на І Всеукраїнський військовий з'їзд у Києві.

На з'їзді С. Петлюра був обраний до складу УГВК, з 21 травня обраний головою цієї організації. Водночас увійшов до складу Центральної Ради. 28 червня обраний до складу Генерального Секретаріату на посаду Генерального секретаря з військових справ. Головним завданням С. Петлюри як військового діяча була українізація армії.

Під час подій кінця 1917 — початку 1918 рр., безжально припинивши спроби більшовицьких переворотів у Києві в листопаді, грудні 1917 р. та січні 1918 р, довів, що з усього керівництва республіки один лише він був здатен на рішучі дії. Натомість В. Винниченко назвав С. Петлюру головним винуватцем конфлікту з РНК і добився його відставки за «перевищення повноважень». На знак протесту проти пробільшовицької орієнтації голови секретаріату 18 грудня 1917 р. Петлюра подає у відставку.

Наприкінці березня 1918 р. С. Петлюра очолив Київське губернське земство, а за місяць на його базі створив та очолив Всеукраїнську спілку земств.

Петлюра після квітневого перевороту в період Гетьманату (29 квітня — 14 грудня 1918 р.) посідав скромну, на перший погляд, посаду голови Союзу земств України, будучи не лише політичним суперником П. Скоропадського, а і його ідеологічним та соціальним антагоністом.

27 липня, за антигетьманський маніфест з вимогою ліквідації поміщицького землеволодіння та повернення землі селянам, заарештований, разом з М. Поршем, Ю. Капканом та іншими. Останніх незабаром випустили, Винниченка тримали на допиті лише добу, С. Петлюру утримували у Лук'янівській в'язниці майже чотири місяці (27 липня — 12 листопада 1918 р.). Зрештою, за допомоги М. Шаповала, було встановлено контакти з німецькими соціалістичними колами у Райхстазі, котрих вдалося переконати посприяти звільненню політв'язня.

15 листопада Петлюра, за своїм підписом як Головного Отамана Військ УНР та підписом начальника штабу республіканських військ О. Осецького, видав лист-Універсал до українського народу, в якому закликав до боротьби за волю України. 11 грудня — на переговорах у Козятині з делегацією вищого німецького командування підписав домовленість про негайну евакуацію кайзерівських військ з території УНР. 14 грудня 1918 р. Київ був узятий штурмом. Гетьман зрікся влади. 19 числа Директорія тріумфально прибула до столиці.

2 грудня 1919 р. за погодженням з С.Петлюрою дипломатичною місією УНР у Варшаві на чолі з А. Лівицьким була підписана декларація щодо західних кордонів країни з польським урядом.

4 грудня 1919 р. делегація ЗУНР, на чолі з Степаном Витвицьким, оголосила про розрив Акту Злуки в односторонньому порядку посольству УНР у Варшаві. 5 грудня Головний отаман віддає наказ про перехід армії у Зимовий похід.

6 грудня 1919 р. виїхав до Варшави для організації воєнно-політичного союзу із Польщею проти більшовицької Росії. За його ініціативою український і польський уряди підписали у квітні 1920 р. Варшавський договір, який однак не був ратифікований УНР та РП.

4 грудня 1919 року через свого ад'ютанта Юзеф Пілсудський запросив Симона Петлюру до Варшави. 9 грудня вони зустрілися в Бельведері й обговорили питання про україно-польські стосунки та більшовицьку загрозу.

Було підписано Варшавський договір — міждержавну угоду Польщі і УНР, за яким в обмін на визнання незалежності УНР і військову допомогу С. Петлюра погоджувався визнати українсько-польський кордон по річці Збруч і далі по Прип'яті до її гирла. За договором польський уряд Ю. Пілсудського відмовився від намірів розширити територію Польщі до кордонів Речі Посполитої 1772 р. та визнав УНР.

З листопада 1920 р. керував роботою екзильного уряду УНР у Польщі (Тарнув, Ченстохова, Варшава).

31 грудня 1923 р. виїхав до Австрії, згодом — до Угорщини, Швейцарії.

У жовтні 1924 р. оселився в Парижі, де організував видання тижневика «Тризуб» і продовжував виконувати обов'язки голови Директорії УНР і Головного Отамана УНР.

Після еміграції Симона Петлюри, в Полтаві залишилися дві його рідні сестри і племінник. Особливим рішенням Полтавської міської ради в 1927 р. їм надали у пожиттєву власність будинок брата. Навесні 1937 р. їх усіх заарештували ніби-то за активну контреволюційну діяльність і засудили по 1-й категорії — до розстрілу.

Симон Петлюра був убитий 25 травня 1926 р.  >jҎG�ya�@�V

Народився у передмісті Полтави, був 3-м сином в родині, мав 3 братів, 5 сестер[2], батько — Василь Павлович Петлюра, міщанин; маючи 3 екіпажі, займався візницькою справою[3]. Мати — Ольга Олексіївна, з давнього полтавського роду Марченків[4]. Її батько був співзасновником Київського Йонівського скиту, ієромонах.

У віці 13-ти років розпочав навчання — спочатку в церковнопарафіяльній школі, згодом у Полтавській духовній семінарії (1895—1901). 1900 р., під враженням виступу, на організованій Петлюрою в Полтаві річниці Шевченка, Миколи Міхновського, вступає до лав РУП. 1901 року брав участь у Всеукраїнському студентському з'їзді, репрезентуючи громаду духовної семінарії, хоч на той час вже був виключений з навчального закладу за свою політичну діяльність.

Навесні 1902 року став одним із організаторів виступу семінаристів, які вимагали скасувати систему шпигунства, звільнити наглядачів, увести до програми українознавчі предмети. Їх домагання були сформульовані в спеціальній «петиції», під котрою було зібрано близько 200 підписів. Незабаром ці активісти взяли участь у селянських виступах 1902 року. С. Петлюра на чолі групи семінаристів, виключених із семінарії за заворушення, 17 квітня 1902 року прибув до Решетилівки Полтавського повіту, де влаштував мітинг. Після придушення руху жандармерія порушила кримінальну справу проти «підмовників». Рятуючись від неминучого арешту, Симон разом із приятелем та ідейним однодумцем П. Понятенком восени 1902 року виїхав на Кубань.

На новому місці взяв участь в організації у Катеринодарі осередку РУП — «Чорноморської вільної громади». Того ж року розпочав журналістську діяльність, дописував до періодичних видань. Перша його стаття була опублікована в 1902 р. у львівському «Літературно-науковому віснику», котрий редагував Михайло Грушевський. Працював учителем у початковій школі в станиці Смоленській, згодом — у Катеринодарському початковому міському училищі. У 1903 р. влаштувався в археографічну експедицію член-кореспондента РАН Федіра Щербини. Невдовзі царська охранка вийшла на слід «полтавських біженців». С. Петлюру було ув'язнено в Катеринодарській в'язниці. Друзі добилися звільнення заарештованого під грошову заставу, котру за сина вніс батько.

.

Звільнившись, С. Петлюра вирішив не випробовувати долю, а тікати за кордон. Восени 1904 р., змінивши ім'я та прізвище на Святослав Таґон, разом з Понятенком перебували в районі Крем'янця, потім були нелегально переправлені через кордон. Згодом виїхав до Львова, де на той час розміщувався Закордонний комітет РУП. Із березня по жовтень 1905 р. редаґував партійний часопис «Селянин», співпрацював у «Літературно-науковому віснику», «Записках НТШ», «Волі». У грудні 1904 р. на конференції РУП у Львові виступив проти об'єднання з РСДРП.

В жовтні 1905 р. політичної амністії в РІ повернувся додому. Працював в «Громадській думці», після її заборони — в газеті«Рада». На II з'їзді РУП-УСДРП був обраний до ЦК УСДРП. Тоді увійшов у конфлікт з одним із лідерів партії В. Винниченком, переконавши з'їзд не обирати того на посаду редактора центрального друкованого органу через «нестійкість», «богемність» і «політичні хитання». Зрештою Винниченко не був обраний делегатами. Від цього моменту між ними починається тривала боротьба.

В січні 1906 р. Петлюра разом із М. Поршем та П. Понятенком виїхав до Петербурга редагувати центральний орган партії місячник «Вільна Україна». Після випуску шести чисел видання припинилося, а Симон влітку 1906 р. повернувся до Києва. З липня 1906 р. — секретар київського щоденника «Рада», від літа 1907 р. до 1908 р. — співредактор легального соціал-демократичного часопису «Слово».

У 1908—1910 роках проживав у Петербурзі.

На початку 1911 р. переїхав до Москви, де його чекала Ольга Більська — полтавка, студентка Московського університету. Їхнє знайомство відбулося на вечірці українського земляцтва наприкінці 1908 р. і переросло у роман, який закінчився шлюбом (цивільним у 1910 р. і зареєстрованим у 1915 р.). 1911 року в подружжя народилась донька — Леся Петлюра (1911—1941).

На початку 1916-го, добровільно вступив на службу до Всеросійського Союзу Земств, перебуває на посаді Уповноваженого Головного Всеросійського Земського З'їзду, Голови Контрольної Колегії Земського Союзу на Західному фронті. Того ж року з сім'єю поселився у Мінську, де перебував штаб Західного фронту. Після падіння самодержавства Петлюра виступив ініціатором та організатором проведення в Мінську українського з'їзду фронту (квітень 1917 р.), на котрому він був обраний головою української фронтової ради, а та, в свою чергу, делегувала його на І Всеукраїнський військовий з'їзд у Києві.

На з'їзді С. Петлюра був обраний до складу УГВК, з 21 травня обраний головою цієї організації. Водночас увійшов до складу Центральної Ради. 28 червня обраний до складу Генерального Секретаріату на посаду Генерального секретаря з військових справ. Головним завданням С. Петлюри як військового діяча була українізація армії.

Під час подій кінця 1917 — початку 1918 рр., безжально припинивши спроби більшовицьких переворотів у Києві в листопаді, грудні 1917 р. та січні 1918 р, довів, що з усього керівництва республіки один лише він був здатен на рішучі дії. Натомість В. Винниченко назвав С. Петлюру головним винуватцем конфлікту з РНК і добився його відставки за «перевищення повноважень». На знак протесту проти пробільшовицької орієнтації голови секретаріату 18 грудня 1917 р. Петлюра подає у відставку.

Наприкінці березня 1918 р. С. Петлюра очолив Київське губернське земство, а за місяць на його базі створив та очолив Всеукраїнську спілку земств.

Петлюра після квітневого перевороту в період Гетьманату (29 квітня — 14 грудня 1918 р.) посідав скромну, на перший погляд, посаду голови Союзу земств України, будучи не лише політичним суперником П. Скоропадського, а і його ідеологічним та соціальним антагоністом.

27 липня, за антигетьманський маніфест з вимогою ліквідації поміщицького землеволодіння та повернення землі селянам, заарештований, разом з М. Поршем, Ю. Капканом та іншими. Останніх незабаром випустили, Винниченка тримали на допиті лише добу, С. Петлюру утримували у Лук'янівській в'язниці майже чотири місяці (27 липня — 12 листопада 1918 р.). Зрештою, за допомоги М. Шаповала, було встановлено контакти з німецькими соціалістичними колами у Райхстазі, котрих вдалося переконати посприяти звільненню політв'язня.

15 листопада Петлюра, за своїм підписом як Головного Отамана Військ УНР та підписом начальника штабу республіканських військ О. Осецького, видав лист-Універсал до українського народу, в якому закликав до боротьби за волю України. 11 грудня — на переговорах у Козятині з делегацією вищого німецького командування підписав домовленість про негайну евакуацію кайзерівських військ з території УНР. 14 грудня 1918 р. Київ був узятий штурмом. Гетьман зрікся влади. 19 числа Директорія тріумфально прибула до столиці.

2 грудня 1919 р. за погодженням з С.Петлюрою дипломатичною місією УНР у Варшаві на чолі з А. Лівицьким була підписана декларація щодо західних кордонів країни з польським урядом.

4 грудня 1919 р. делегація ЗУНР, на чолі з Степаном Витвицьким, оголосила про розрив Акту Злуки в односторонньому порядку посольству УНР у Варшаві. 5 грудня Головний отаман віддає наказ про перехід армії у Зимовий похід.

6 грудня 1919 р. виїхав до Варшави для організації воєнно-політичного союзу із Польщею проти більшовицької Росії. За його ініціативою український і польський уряди підписали у квітні 1920 р. Варшавський договір, який однак не був ратифікований УНР та РП.

4 грудня 1919 року через свого ад'ютанта Юзеф Пілсудський запросив Симона Петлюру до Варшави. 9 грудня вони зустрілися в Бельведері й обговорили питання про україно-польські стосунки та більшовицьку загрозу.

Було підписано Варшавський договір — міждержавну угоду Польщі і УНР, за яким в обмін на визнання незалежності УНР і військову допомогу С. Петлюра погоджувався визнати українсько-польський кордон по річці Збруч і далі по Прип'яті до її гирла. За договором польський уряд Ю. Пілсудського відмовився від намірів розширити територію Польщі до кордонів Речі Посполитої 1772 р. та визнав УНР.

З листопада 1920 р. керував роботою екзильного уряду УНР у Польщі (Тарнув, Ченстохова, Варшава).

31 грудня 1923 р. виїхав до Австрії, згодом — до Угорщини, Швейцарії.

У жовтні 1924 р. оселився в Парижі, де організував видання тижневика «Тризуб» і продовжував виконувати обов'язки голови Директорії УНР і Головного Отамана УНР.

Після еміграції Симона Петлюри, в Полтаві залишилися дві його рідні сестри і племінник. Особливим рішенням Полтавської міської ради в 1927 р. їм надали у пожиттєву власність будинок брата. Навесні 1937 р. їх усіх заарештували ніби-то за активну контреволюційну діяльність і засудили по 1-й категорії — до розстрілу.

Симон Петлюра був убитий 25 травня 1926 р.

# data[].attributes.headline
Маслієва Ліза

# data[].attributes.subject
Маслієва Ліза

# data[].attributes.body
ДИРЕКТОРІЯ УНР (З
ГРУДНЯ 1918 Р.)
Спроба консервативних політичних сил шляхом встановлення авторитарної влади стабілізувати ситуацію в Україні виявилася невдалою. Скориставшись несприятливою для гетьманату політичною обстановкою-поразкою країн Четверного союзу у війні та вибухом революції в Німеччині, опозиційні до режиму українські політичні сили вдалися до його збройного повалення. Парад військ Директорії. Київ, Софіївська площа, грудень 1918 р.
13 листопада на таємному засіданні вони обрали для керівництва повстанням тимчасовий верховний орган — Директорію з п’яти осіб, у складі: В. Винниченка (голова), С. Петлюри (очолив Республіканську армію), Ф. Швеця, О. Андрієвського, А. Макаренка. Директорія звернулася до народу України з закликом скинути владу П. Скоропадського, але обійшла мовчанкою питання про форму державного правління після перемоги повстання. Це було потрібно, щоб на її боці виступили не тільки українські сили, а й більшовики, анархісти та інші партії, які мали власні збройні формування. Члени Директорії спішно виїхали до Білої Церкви, де була зосереджена їхня головна ударна сила — полк січових стрільців. Проголошення П. Скоропадським наступного дня грамоти про федеративний союз з майбутньою небільшовицькою Росією прискорило розвиток подій. Гетьман опинився у політичній ізоляції. Проти нього виступили українські сили, але його не підтримали й проросійські, які прагнули єдиної, а не федеративної Росії. Німці дотримувалися нейтралітету і не втручалися у події. Після розгрому під Мотовилівкою 18 листопада найбільш боєздатних сил гетьмана переможна хода повстання швидко охопила усю Україну. Під прапори Директорії встало не менше 100 тис. бійців — регулярних військових частин, партизанських і повстанських загонів. На початку грудня Директорія контролювала майже всю територію України.Володимир Чехівський
14 грудня Республіканські війська Директорії увійшли до Києва. Гетьман зрікся влади, була відновлена Українська Народна Республіка. Момент захоплення влади був своєрідним піком успіху Директорії. З нагоди вступу її до столиці були влаштовані численні урочистості: парад і молебень на Софіївській площі, мітинги, концерти, вистави. Але політичне становище переможців було невизначеним. До влади в Україні повернулися політики ліво-демократичного спрямування.
26 грудня новостворений уряд очолив соціал-демократ В. Чехівський. І хоч міністри уряду усі були членами українських соціалістичних партій, вони не мали єдиної точки зору на подальший розвиток української державності. По-різному бачили майбутнє УНР і її лідери В. Винниченко та С. Петлюра. Через це після взяття влади Директорія не знала, який курс обрати: республіку рад, що передбачало орієнтацію на більшовицьку Росію, або парламентську демократію та курс на Антанту і Європу. Самостійно відстояти українську незалежність у полі тяжіння двох таких потужних супротивників УНР не могла. Тому була обрана організація влади за “трудовим принципом”, який являв собою компроміс між радянською і парламентською системами влади. У соціальній сфері за основу брався класовий поділ суспільства. Але на відміну від радянської “диктатури пролетаріату” влада в Україні мала належати працюючим класам — робітництву, селянству і трудовій інтелігенції (фактично — напівінтелігенції). У зовнішній політиці проголошувалося мирне співжиття з народами усіх держав.Закон про форму влади на Україні”. 1919 р.
Директорія ухвалила ряд законів, спрямованих на розбудову незалежної держави: про державну мову, про Українську автокефальну православну церкву, встановила державну грошову одиницю — гривню. Ухвалений 8 січня земельний закон не розв’язав нагального для українського селянства земельного питання, оскільки також мав половинчастий характер. У ньому йшлося про скасування приватної власності на землю, але водночас у власності “дрібних господарів” залишали до 15 дес. землі.
Скликаний у січні 1919 р. Трудовий конгрес України (ТКУ) мав відіграти роль Установчих зборів. Проте його соціальна і національна база була надто вузькою, щоби представляти інтереси більшості населення. Вона звузилася навіть у

# data[].attributes.headline
Анастасія Колісник

# data[].attributes.subject
Анастасія Колісник

# data[].attributes.body
Винниченко Володимир Кирилович

Народився 1880 року в місті Єлисаветграді (нині Кіровоград). Раніше були поширені помилкові дані про те, що місцем його народження є село Веселий Кут Єлисаветградського повіту на Херсонщині (нині с. Григорівка).

Батько його, Кирило Васильович Винниченко, замолоду селянин-наймит, переїхав із села до Єлисаветграда й одружився з удовою Євдокією Онуфріївною Павленко, уродженою Линник. Від першого шлюбу мати Винниченка мала троє дітей: Андрія, Марію й Василя. Від шлюбу з Кирилом Винниченком народився лише Володимир.

У народній школі Володимир звернув на себе увагу своїми здібностями, і через те, вчителька переконала батьків, щоб продовжили освіту дитини. Незважаючи на тяжке матеріальне становище родини, по закінченні школи Володимира віддано до Єлисаветградської гімназії.

Гімназійне начальство, учителі, а за ними й учні зустріли малого українця з насмішками. Його українська вимова, бідна одежа та інші ознаки селянського походження викликали ворожість в учнів гімназії. Таке ставлення вперше викликало у малого Володимира свідомість того, що на світі не всі люди рівні, що світ поділений на бідних і багатих.

Усвідомлення свого становища не пригнітило малого, але викликало в нього протест та дієву реакцію: бійки з учнями, розбивання шибок у вчителів. Протести проти соціальної та національної нерівності заклали основи його революційності на все життя. У старших класах гімназії він взяв участь у революційній організації, написав революційну поему, за яку одержав тиждень «карцеру», а згодом його відрахували з гімназії.

Але він продовжував готуватись до «атестату зрілості» і склав іспит екстерном у Златопільській чоловічій гімназії.

У 1901 році він вступив на юридичний факультет Київського університету св. Володимира, де став членом Української студентської громади. Вступив до Революційної української партії (РУП), яка з1905 року стала називатися Українською соціал-демократичною робітничою партією (УСДРП). За її дорученням проводив агітаційно-пропагандистську роботу серед робітників Києва та селянПолтавської губернії, за що 1903 року був заарештований, виключений з університету й ув'язнений до одиночної камери Лук'янівської в'язниці в Києві, звідки йому згодом вдалося втекти.

Незабаром новий арешт, дисциплінарний батальйон. Але він знову втік і нелегально відбув у еміграцію.

За кордоном разом із Михайлом Грушевським видає часопис «Промінь». Та на початку Першої світової війни Винниченко повернувся до Росії і жив до 1917 року під чужим ім'ям переважно у Москві, займаючись літературною діяльністю.

Одразу після Лютневої революції Винниченко повернувся до України й взявся до активної політичної роботи. Став членом Центральної Ради. Згодом, 15 червня, очолив Генеральний секретаріат і став генеральним секретарем внутрішніх справ.

10 червня 1917 року на 2-му Всеукраїнському військовому з'їзді проголосив I Універсал Центральної Ради та 26 червня 1917 року на пленумі Центральної Ради — Декларацію Генерального секретаріату.

22 серпня 1917 року Центральна Рада ухвалила конституцію УНР. Згодом через виникнення протиріч Винниченко вийшов із уряду. Однак уже менше, ніж через місяць він знову його очолив.

Під тиском зовнішніх і внутрішніх факторів Центральна Рада 9 січня [1918] року ухвалила IV Універсал, за яким «однині Українська Народна Республіка стає самостійною, ні від кого не залежною, вільною, суверенною державою українського народу».

Під натиском більшовицьких військ січня 1918 (8 лютого) 26 року УНР на чолі з новим прем'єром змушений був залишити Київ та евакуюватися до Житомира. Винниченко разом із дружиною, Розалією Лівшиц, поїхав на південь, до Бердянська.

У серпні 1918 року Винниченко очолив опозиційний до гетьманського режиму Павла Скоропадського Український національний союз, рішуче наполягав на відновленні УНР, створенні її найвищого органу — Директорії, головою якої став 13-14 листопада 1918 року. Незабаром через суперечності ізСимоном Петлюрою Винниченко пішов у відставку та виїхав за кордон.

В еміграції політична кар'єра Винниченка тривала. У Відні він за короткий час написав тритомну мемуарно-публіцистичну працю«Відродження нації (Історія української революції: марець 1917 р. — грудень 1919 р.)» — твір певною мірою підсумковий, написаний по гарячих слідах подій. Це широкомасштабне полотно, яке є важливим джерелом для вивчення і розуміння складних політичних процесів в Україні періоду збройної боротьби за владу.

Наприкінці 1919 року Винниченко УСДРП і організував у Відні Закордонну групу українських комуністів, створив її друкований орган — газету «Нова доба», в якій опублікував свій лист-маніфест «До класово несвідомої української інтелігенції», сповістивши про перехід на позиції комунізму.

На початку 1920 року він почав інтенсивно шукати шляхи до повернення на Батьківщину. Радянське керівництво, особисто Володимир Ленін, із прихильністю поставилося до прохання Винниченка. Наприкінці травня 1920 року Винниченко разом із дружиною прибув до Москви, де дістав пропозицію зайняти пост заступника голови Раднаркому УСРР із портфелем наркома закордонних справ, із кооптацією у члени ЦК КП(б)У.

У вересні 1921 року Винниченко очолив новостворений комітет допомоги українському студентству в Берліні.

У 1934 році Винниченко із дружиною Розалією Яківною оселився на півдні Франції, у містечку Мужен, біля Канн, придбавши стару садибу з ділянкою землі. До цього кроку письменника спонукали майже повна відсутність гонорарів та масові арешти і терор проти українських діячів культури. Тут упродовж останніх 25 років свого життя він у власному невеликому будинку займався літературною творчістю («Лепрозорій», 1938, «Нова заповідь», 1949) і живописом. Понад 20 його полотен зберігаються вІнституті літератури ім. Т. Шевченка НАН України.

Помер 6 березня 1951 року, похований у французькому Мужені.

# data[].attributes.headline
Штипуляк Олександра

# data[].attributes.subject
Штипуляк Олександра

# data[].attributes.body
У серпні 1918 року в умовах кризи гетьманату представники УСДРП, УПСР, УПОФ заснували Український національний союз (УНС), який 14 листопада 1918 р. створив Директорію УНР на чолі з В. Винниченком для організації антигетьманського повстання й відновлення УНР.Війська Директорії почали наступ з Білої Церкви на Київ і розгромили гетьманські війська під Мотовилівкою.14 грудня 1918 року гетьман П. Скоропадський зрікся влади й емігрував до Німеччини. Уся повнота влади в Україні перейшла до Директорії УНР.
Внутрішньо- і зовнішньополітичний курс Директорії Створення державного апарату:
-Відновлення УНР.
-Створення органів законодавчої (Трудовий конгрес) і виконавчої (Рада Міністрів на чолі з В. Чеховським) влади.
-Розбудова органів місцевої влади (трудові ради селян, робітників, інтелігенції).
-Проголошення Акта злуки (об'єднання) УНР і ЗУНР (22 січня 1919 р.).
Політика в сільському господарстві, промисловості, культурі:
-Скасування приватної власності на землю й передача її селянам.
-Відновлення 8-годинного робочого дня.
-Відновлення робочого контролю на підприємствах.
-Уведення в обіг української грошової одиниці - гривні.
Зовнішня політика:
-Ведення війни з Радянською Росією (грудень 1918 - квітень 1919 р.) і Польщею (листопад 1918 - липень 1919 р.).
-Установлення міжнародних зв'язків з Голландією, Чехословаччиною, Угорщиною, Італією.
-Прагнення встановити дипломатичні відносини з країнами Антанти.
-Участь у роботі Паризької мирної конференції (18 січня - 28 червня 1919 р.).
Відсутність ефективного державного апарату, суперечлива внутрішня та зовнішня політика ослабили соціальну опору Директорії (робітники, інтелігенція, селяни), чим скористалася радянська Росія, захопивши територію УНР. Офіційно Директорія була ліквідована указом С. Петлюри 20 листопада 1920 року.

# data[].attributes.headline
Маслієва Ліза

# data[].attributes.subject
Маслієва Ліза

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Віталій Дрібниця

# data[].attributes.attachment_link.description
Навчальний відеофільм з новітньої історії України для учнів 10-х класів загальноосвітніх навчальних закладів

# data[].attributes.headline
Сема Валерія 

# data[].attributes.subject
Сема Валерія 

# data[].attributes.body
«Боротьба за Українську державність» (Інтерв'ю головного отамана С.Петлюри журналістові італійського журналу «L'Idea national» у Варшаві)
(Лютий 1920 р.)

БОРОТЬБА ЗА УКРАЇНСЬКУ ДЕРЖАВНІСТЬ

(інтерв'ю з Отаманом Петлюрою)
Варшава, лютий 1920 р.

Президент Української Директорії мешкає на одній з найбільш спокійних вулиць Варшави. Я поїхав до нього вранці. Зі мною перекладач, який розмовляє вільно і гарно на десяти мовах і не знаю на скількох діалектах. В той час, як сани тихо скользили по вулицях, покритих снігом, мій товариш малював мені широкими штрихами моральний профіль Головного Отамана, з'ясувавши його прямоту, патріотичний жар, дух самовідданості, залізну волю, котра не знає перепон. Петлюра, закінчив він з жаром, є найбільш чистий національний герой.

Герой чи ні Петлюра? Симпатична людина, простий у відношеннях, дуже сердечний. Він має дуже виразне обличчя з дуже глибокими зморшками виразу страждання, з дуже м'якою, майже дитячою усмішкою.

Він висловлює слова вільно, м'яким голосом, рішучим тоном, відокремлюючи склади. Сильне потрясання руки, подання папіроси...

"Я би бажав побачити Вас на Україні, на вільній Україні. Я був журналістом, маю дуже велику симпатію до представників преси і гостру тугу по залишеній професії. Я маю надію, що хутко буду в змозі повернутися до моєї праці публіциста".

"Які не були б фантастичні чутки про моє перебування в Варшаві, я тут знаходжусь виключно з політичних причин. Крім моєї діяльності з практичного боку, я хочу доказати індеферентним живучість української ідеї, довести перевагу в підтриманні цієї ідеї".
| КРАЇНА ОСЕРЕДКА ВСЯКИХ ХВОРОБ

"Ми не мали відпочинку. Наші вороги розповсюджували різні чутки про нашу "органическую неспособность построить государство". Але в тих обставинах, в яких ми знаходилися, ми творили чудеса. Ми переходили цілу низку тяжких становищ. Зараз ми зацікавлені санітарними обставинами на Вкраїні, які дуже тяжкі. В сучасний момент Україна є осередком різних епідемічних хвороб,а першою і найлютішою є тиф в різних його формах. Це страшне нещастя загрожує також Європі і не блокадою можна допомогти справі. Ця хвороба дуже хутко розповсюджується. Не з альтруїстичних, а з егоїстичних причин треба поспішати з санітарною допомогою, надсилаючи на Україну санітарний матеріал, медикаменти, улаштовуючи секції Червоного Хреста з шпиталями. І то негайно, кажу я".

"Повертаючись до української ідеї, я повинен сказати, що її сильно пошкодило те, що це нова ідея. Для нас, українців, вона стара, але ми не могли говорити про неї, а повинні були її уперто скривати в своєму серці з надією, що підійде нарешті і наш день.

Всі нові ідеї проходять через чотири стадії:

І)про ідею не говорять, при згадці про неї з презирством стискають плечима;

ІІ)про ідею вже говорять, але з презирством, як про щось таке, про що не варто і говорити;

ІІІ) ідея трохи-потрохи притягає на себе загальну увагу, декотрі зацікавлені силкуються її задушити, а другі налякані, злобно на неї нападають;

ІV) ідея очищена від всяких відпадків, приймається всіма і світить всім у вічі. Наша ідея зараз в третій стадії, а в декотрому відношенні вона переходить в четверту".
| БОЛЬШЕВИЗМ ТА ЦАРИЗМ

"Цікаво розглянути "елементи" третьої стадії. Ми, українці, боремося за право вільного розвитку, розвитку нашого національного духа, наших історичних стремлінь, наших історичних традицій. Нам зрозуміло, чому російські реакціонери, також, з чисто політичної точки погляду, проти незалежної України. Український народ – народ хліборобів (87% селян), народ демократичний. Він не має імперіалістичних намірів, він не силкується захопити чужу землю і чужі багацтва. Наш нарід визнає без всяких застережень право кожної національності, яка мешкає на Україні, розвиватися духовно, національно по власному бажанню. Не так думають російські більшовики та реакціонери – обидві партії деспотичні і націоналістичні, обидві стоять ближче одна до одної, ніж це звичайно думають. Як ті, так і другі розглядають Україну, як частину Росії. Це цілком зрозуміло, бо Україна сама найбагатша частина бувшої Росії і без України Росія імперіалістична не могла би існувати. Наш край за часів царату безсовісно грабували. Всі фабрики і заводи (бавовняно-вовняні, металургійні і ін.) знаходились на російській території, залізниці були збудовані в такий спосіб, щоб вони служили виключно промисловому розвиткові Росії. Українським змаганням збудувати промисловість на Україні уряд Росії завжди робив непереможні труднощі. Від Сазонова до Саченка, від Чайківського до Леніна – росіяни в відношенні до України всі однакові. Крім характерного цілком атавістичного бажання "єдиної неділимої Росії" росіяни просто не хотять загубити такого лакомого кавалка, як Україна.

Росіяни нападають на нас з яростю. Для них всі засоби гарні проти нас. Вони малюють нас в самих чорних фарбах. Не глядучи на їх священний жар, вони ніяк не могли з'ясувати, чому всі ті вірмени, мусульмани з азербайджану, грузини, кубанські козаки, українські білоруси, естонці, литовці, латиші не хочуть навіть і чути про Росію. "Свята матушка Расея" завжди була для них мачухою і ніхто не хоче знову підпасти під її владу, і менш всього українці".

СОРОК МІЛЬЙОНІВ

"Україна доказала це. В сучасний мент, як і в минулі століття, вся Україна – один великий терен військових подій. Таким робом Україна не може влити в скарб Європи – культури всіх своїх духовних богатств. Наш край богатий своєю глибокою та оригінальною музикою, власним мистецтвом, великою в тонких красках літературою. В нас сорок мільйонів населення. Ми бажали б іншим країнам віддати з того гарного, що в нас є. Ми володіємо безмежним економічним богацтвом. До війни з України вивозили біля 300 млн. пудів хліба (один пуд – 17 кіло). Ми могли б більше експортувати. Європа крайнє потребує в хлібі і Україна могла б його дати.

Нехай Європа не робить жодних собі ілюзій, гадаючи, що вона буде в змозі одержати хліб від большевиків, бо де ж їм взяти того хліба, як не на Вкраїні. Але український селянин не дасть хліба большевикам, як він не дав його німцям, як він не дав його Денікіну. Він скоріш спалить його. Він його не дасть тому, що нічого не отримав від большевиків, які крім агітацій, брошур, нічого не мають. Крім того, український селянин проти большевиків. Большевизм не підійшов до нього, бо він дрібний власник. Він тісно зв'язаний з землею, він і індивідуаліст, і ненавидить комунізм. Він ворог до большевизму в теорії і в практиці. Більшовизм нічого не одержить від нього. Насилля не поможуть. Самі страшні насилля німецькі і російські, ніколи не були в змозі забрати від нього хліб, добре схований.

Я кінчаю. Антанта після невдачі з воскресінням Денікіна кидається в другу крайність. Вона робить нову помилку. Оскільки центр ваги всього східного питання в Україні, один вихід – признати Україну.

Тільки таким робом може бути вирішене східне питання, питання дуже складне. Вигнати окупанта з своєї території зможуть самі українці, для нас досить мати забезпечене запілля".

L'Idea national. – 1920. – 10 березня

# data[].attributes.headline
Храпак Тетяна

# data[].attributes.subject
Храпак Тетяна

# data[].attributes.attachment_link.description
Тести з вибором однієї правильної відповіді!

# data[].attributes.headline
Храпак Тетяна

# data[].attributes.subject
Храпак Тетяна

# data[].attributes.attachment_link.title
Директорія(гра "знайди слово")

# data[].attributes.attachment_link.description
Відшукай слово за допомогою підказок!

# data[].attributes.headline
Сема Валерія

# data[].attributes.subject
Сема Валерія

# data[].attributes.body
Вирізка з газети "Друг народа" (січень 1919 року)

# data[].attributes.headline
Колісник Анастасія

# data[].attributes.subject
Колісник Анастасія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
симон петлюра

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
документальний

# data[].attributes.attachment_link.keywords[].name
біографічний

# data[].attributes.attachment_link.title
Непрощені - Симон Петлюра (2007)

# data[].attributes.attachment_link.description
Режисери: Олексій Фролов, Віктор Шкурін 1+1, Контакт Симон Васильович Петлюра - державний і політичний діяч, публіцист, організатор українських збройних сил. Головний отаман військ УНР, голова Директорії УНР.

# data[].attributes.headline
Штипуляк Олександра

# data[].attributes.subject
Штипуляк Олександра

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Уроки истории Питона Каа

# data[].attributes.attachment_link.title
Директорія УНР (укр.) ЗНО з історії України.