# data[].attributes.body
8:40 - 9:10: Gruppe 3 (John Dewey)
9:20-9:50: Gruppe 1 (Reggio Emilia)
9:50 - 10:10: pause
10:10 - 10:30: Gruppe 2 (Rudolph Steiner)
10:35 - 11:05: Gruppe 4 (Broström og Kampmann)
11:10 - 11:40: Gruppe 5 (Juul og Sigsgaard)
11:40 - 12:20: spisepause
12:20 - 13:45: Aktiviteter med holdet

# data[].attributes.body
1. Josephine, Camilla E, Katarina, Claus

2. Heidi, Martin, Ebru, Bjarke

3. Camilla B, Susanne, Rune

4. Flemming, Mia, Serpil, Rikke

5. Begül, Katja, Carina

# data[].attributes.attachment_link.title
Ditt kompetenta barn - Jesper Juul - Hela filmen i 720p

# data[].attributes.body
Legegaver

# data[].attributes.body
Jerlang

# data[].attributes.body
16 tænkere

# data[].attributes.body
Legegaver

# data[].attributes.attachment_link.title
Froebel Kindergarten Gifts Early Childhood Education History of Toys

# data[].attributes.body
legeskabet

# data[].attributes.body
Kampmann og Christine Antorini diskuterer pædagogik i børnehaver.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Margreth Olin har lavet dokumentarfilmen Barndom. Margreth Olin er kritisk overfor læringsdiskursen fremmarch i dagtilbud, som hun mener medfører stress og mistrivsel for mange børn og hendes opfattelse er at børn gennem legen udvikler de bedste forudsætninger for at klare sig godt i skolen. Annegrethe Ahrenkiel fra RUC der og Agi Csonka fra SFI diskuterer senere i udsendelsen filmen.

SE DEADLINEPROGRAMMET HER

"DOXBIO biografpremiere 6. september 2017. Den norske mesterinstruktør Margreth Olin viser i sin nyeste film, hvordan det ser ud, når børn får lov at gøre det, de er bedst til: at lege - uden hensyn til læreplaner, læringsmål og andre diktater. Olins sanselige og poetiske film lægger op til debat om det stadig stærkere fokus på, at stadig yngre børn skal tilegne sig akademisk kundskab. "Det tager tid at vokse op. Legen er barnets arbejde", siger instruktøren, og viser os det store i det små."

# data[].attributes.attachment_link.description
Margreth Olin har lavet dokumentarfilmen Barndom. Margreth Olin er kritisk overfor læringsdiskursen fremmarch i dagtilbud, som hun mener medfører stress og mistrivsel for mange børn og hendes opfattelse er at børn gennem legen udvikler de bedste forudsætninger for at klare sig godt i skolen.

# data[].attributes.body
Dit kompetente barn

# data[].attributes.body
Leksikon.org

# data[].attributes.body
Information

# data[].attributes.attachment_link.title
DEBAT Selvfølgelig kan børn lære af pædagoger STIG B

# data[].attributes.body
Maria
Pædagogik

Fremlæggelser

# data[].attributes.body
Børn og unge

# data[].attributes.body
Bupl

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Da Erik Sigsgaard sidste år fyldte 80, blev han i en omtale kaldt 'Skæld ikke ud-Erik'.
Den fremtrædende børneforsker har da også brugt de seneste 30 år af sit professionelle virke på at forklare voksne, og især dem i børnenes dagtilbud og skoler, at de ikke må skælde ud på børn. For som børnene ofte fortalte ham, oplevede de mere skældud i institutionerne, end de gjorde derhjemme, og skældud er 'ligesom at slå med stemmen', og det gør 'ondt indeni', sagde to 5-6-årige børnehavebørn.

Ansporet af disse og mange lignende udsagn gik Erik Sigsgaard til kamp mod skældud: Først kom bogen 'Skældud', der er baseret på hans forskergruppes undersøgelser helt tilbage fra 1990'erne og egne interview med både børn og personale i to danske børnehaver. Senere henvendte han sig også til forældre i bogen 'Skæld mindre ud'. Og nu genoptager han emnet i en ny bog med titlen: 'I stedet for skældud', som er blevet til i samarbejde med familievejleder Christina Abildgaard og skribent Julie Top-Nørgaard.

Bogen retter sig på ny mod personale i dagtilbud, for der er fortsat behov for at tale om skadevirkningerne af skældud, men der er også meget, der kan gøres for at undgå skældud, lyder det fra bogens både bekymrede og tillidsfulde forfattere.
'Vi er bekymrede for de børn, der lider under skældud, men vi har samtidig tillid til pædagogers muligheder for at nedbringe mængden af skældud,' skriver de i forordet.

Undgå skældud

Ifølge en nyere undersøgelse fra Dansk Center for Undervisningsmiljø bliver cirka hvert fjerde børnehavebarn udsat for skældud i børnehaven.

Erik Sigsgaard har gennem sin forskning set skadevirkningerne på børnene men også mødt pædagoger, som på bedste vis er lykkedes med at skabe helt eller næsten skældudfrie børnemiljøer. Flere af eksemplerne er med i den nye bog: Der fortælles om en børnehave, hvor pædagogerne bemærkede, at de altid skyndte og skældte på børnene på vej hjem fra tur, fordi de skulle nå hjem til frokosten. De besluttede derfor at aflyse den faste spisetid på turdage, og som resultat skældte de mindre ud.

"Skældud i institutioner opstår tit, fordi man er overudfordret på eksempelvis plads, tid eller normering. Vi anerkender, at dagens daginstitutioner har svære rammevilkår, der udfordrer både pædagoger og børn, men der er altid noget, man kan gøre for at undgå at skælde ud. Og er man lykkedes med at eliminere skældud i en situation, får man bedre overskud til at arbejde med at mindske skældud i andre situationer," siger Erik Sigsgaard.

Tror på forbud

Mens skadelige fysiske overgreb som lussinger, endefulde og slag med spanskrør længe har været forbudte og strafbare i både børns hjem og institutioner, går det mere trægt med at indføre et egentlig forbud mod psykiske overgreb som udskamning, systematisk mobning, nedgørelse, krænkelser, overfusninger, irettesættelser og andre former for skældud af børn. Men det går dog fremad, oplever Erik Sigsgaard.

"Vi er begyndt at tale om skældudsskadelige virkning på børnenes selvværd og psyke. Og regeringen har netop fremsat et lovforslag, som skal straffe psykisk vold i nære relationer på lige fod med fysisk vold og med fængsel i op til tre år. Det skal nok blive vedtaget, men i nære relationer kan det blive svært med bevisførelsen," bemærker han.

Han finder det ikke utænkeligt, at det en dag bliver ulovligt at skælde sit barn ud, på samme måde som det fra 1997 blev ulovligt at slå sit barn.

"Måske om 100 år bliver skældud forbudt, men det sker ikke på én gang og kun ved, at vi alle sammen sætter os realistiske mål om at skælde mindre ud og hjælper hinanden med at nå dem," siger han.

Selv vil han fortsætte med at skrive bøger om emnet og har et nyt bogprojekt i gang om skældud i skolen. Men vi skal som samfund løfte i flok.

"Især mange politikere mener, at børnene ikke tidligt nok kan lære at vente på tur, sidde pænt, være sulten på klokkeslættet, modtage en kollektiv besked og tisse i takt, så de er forberedt til skolen og alt det, der kommer efter. Men hvis vi vil afvikle skældud, så er vi som samfund nødt til at opgive noget af alt det forberederi, løsne op for institutionaliseringen og give børnene større frihed og plads til at være børn," mener Erik Sigsgaard.

Legelysten er væk

Erik Sigsgaard tænker ofte på, hvordan den omfattende institutionalisering af børns liv i mål- og læringsstyrede dagtilbud i dag og lange skoledage er i risiko for at ødelægge børnenes naturlige legelyst.

"Groft sagt holder børn jo nærmest op med at lege, når de som 5-6-årige begynder i skole og skal rette ind, for ellers kan man nok få skældud eller blive sendt uden for døren. Legen er jo forsvundet i en sådan grad, at legetøjsbutikkerne går konkurs," siger Erik Sigsgaard.

Han så gerne en mere legende skole og hilser naturskoler, unschooling-bevægelsen og skovbørnehaver velkomne, fordi de i høj grad vil give børn plads og rum til at udfolde deres nysgerrige, eksperimenterende natur og i mindre grad hæmmer børnenes leg.

"Det allermest værdifulde er det legende, og vi skal ikke proppe for meget styring og undervisning ned i børns tidlige institutionsliv, for så forhindrer vi børnene i at opleve legens glæde, frihed, kropslighed, spænding og karakter af at være en opdagelsesrejse. Når børn leger, har de det godt med hinanden, og når kroppene er i gang, udvikler børnene sig, og de kan faktisk ikke undgå at lære noget," siger Erik Sigsgaard.

Vigtigt med modstand

Børneforskeren bliver optimistisk, hver gang han ser modstand mod for meget styring af legen. Og han husker et eksempel på dette fra en institution, hvor pædagogerne gjorde en dyd ud af at sætte børnene fri og bryde med den institutionalisering, som ifølge forskeren er skyld i meget skældud:

I institutionen var der en gruppe på 4-5 drenge, som hver dag mødtes i deres hemmelige klub. De mødtes på legepladsen ved hegnet mellem institutionens grund og græsmarken uden for. Her kunne de snakke og kigge ud over marken. En dag hentede de børnehavens skovle og spader og gik i gang med at grave en tunnel. De arbejdede længe og i mange dage, og pædagogerne observerede dem fra afstand. Da drengene efter nogle dage havde gravet et hul hele vejen ud under hegnet, begav en af drengene sig ned i hullet og fik sig mavet igennem og op på den anden side af hegnet. Her tissede han på græsset i udkanten af marken, hvorefter han kravlede tilbage gennem hullet. Da han var kommet tilbage, gik drengene i gang med at dække hullet til igen. Efter nogle få dage kunne man faktisk ikke se, at der engang havde været en tunnel.

"Det er jo en fantastisk historie. Ikke om, at de tvangsanbragte i institutionen prøver at undslippe, men om, at de voksne lader dem gøre modstand og ikke begrænser dem. Vi må lade stå lidt åbent, hvorfor børnene gør, som de gør, men umiddelbart tænker jeg, at børnene her finder en tryghed i at opleve, at de ikke fuldstændig har mistet magten over deres eget liv men kan grave sig ud i friheden. Både børnene og pædagogerne kan siges at forholde sig kritisk til de institutionelle rammer," siger Erik Sigsgaard.

Han ser også sig selv som kritiker, når han igennem sine bøger viser sin modstand mod alt fra skældud i dagtilbud til fravær af leg i skolen. Han vil gerne vise en anden vej og mener, at der i samfundet skal meget mere fokus på, hvordan børn kan få lov til bare at være, frem for hvad de skal lære.

"Det er som om, man tænker, at fordi børnene senere skal på arbejdsmarkedet og gå så grueligt meget ondt igennem, kan de kun tidligt nok begynde. Så sætter vi dem til at terpe a'er, selvom det ikke giver nogen mening i en 4-5-årigs liv. Lad dem nu lege. Børnehavens opgave er ikke at gøre børn skoleparate. Hvis vi vil minimere mængden af skældud, skal vi omvendt have dagtilbud og skoler, der er parate til børnene," siger Erik Sigsgaard.

Se også artiklen i Børn&Unge nr 3/2019.

Få her en læseprøve fra bogen 'I stedet for skældud', der er udkommet på Akademisk Forlag.

# data[].attributes.attachment_link.title
Erik Sigsgaard: Om 100 år er skældud forbudt - BUPL

# data[].attributes.attachment_link.description
Da Erik Sigsgaard sidste år fyldte 80, blev han i en omtale kaldt 'Skæld ikke ud-Erik'. Den fremtrædende børneforsker har da også brugt de seneste 30 år af sit professionelle virke på at forklare voksne, og især dem i børnenes dagtilbud og skoler, at de ikke må skælde ud på børn.

# data[].attributes.body
Jerlang

# data[].attributes.body
16 tænkere

# data[].attributes.body
Pædagogikkens 7 forhold

# data[].attributes.body
Dit kompetente barn

# data[].attributes.attachment_link.title
Selvfølelse og selvværd Dit kompetente barn

# data[].attributes.body
16 tænkere

# data[].attributes.body
16 tænkere

# data[].attributes.body
16 tænkere

# data[].attributes.body
Jerlang

# data[].attributes.body
Til inspiration

# data[].attributes.body
Information

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Erik Sigsgaard er ikke en mand, der ønsker at blive opfattet som radikal. Han vil meget hellere være realistisk og tale ind i sin tid for at få folk til at lytte.

Alligevel er der noget på en gang både radikalt, men også ganske indlysende over budskabet i børneforskerens seneste bog Om børn og unges nej.

Det radikale består først og fremmest i det overhovedet at beskæftige sig forskningsmæssigt med børn og unges nej.

Pædagogik handler for det meste om at få børn til at sige ja. Og hvis vi skal til at til lytte mere til, hvad de siger, når de siger nej, som Sigsgaard plæderer for, kan det betyde et skred i magtforholdet mellem voksne og børn, som kan forekomme revolutionerende.

Det indlysende består i, at ingen andre beskæftiger sig med betydningen af børn og unges nej. Netop derfor er det en god idé at gøre det, mener Sigsgaard.

"Der var en gang en oprørsdigter ved navn Jesper Jensen, der skrev, at det vigtigste ord er nej. Det er meget mere vigtigt, end han forestillede sig, især i relation til børn. For det er med nejet, at barnet træder ind i verden 'som sig'. Det er med nejet, at barnet siger: 'Jeg er mig'. Det sker første gang, når barnet er seks til otte måneder gammelt og vender hovedet væk fra moderens bryst, når hun er ved at amme. Og det er endnu mere epokegørende end det, der sker for barnet, når det tager sine første skridt," siger Erik Sigsgaard, der har givet sin bog undertitlen 'Farvel til lydighedskulturen'. Han mener, at respekten for børns nej er på vej til at blive en ny værdikamp.

Børn og unge siger mere nej i dag, fordi de har mistet deres hverdagsliv og deres mulighed for at færdes frit, hævder Sigsgaard på baggrund af 20 års forskning i børns institutionsliv, i voksnes brug af skæld ud i dagtilbud, og i hvorfor ideen om at 'sætte grænser' fylder så meget i børneopdragelse.

Men de voksne overhører i stigende grad børn og unges nej. Eller også møder de nejet med eksklusion eller sanktioner i skolen. Dermed forringes den opvoksende generations mulighed for at "blive sig".

Når barnet stritter imod, siger nej, slår fra sig eller slynger skældsord mod læreren eller pædagogen, så reagerer de voksne ikke med at sige: Det er en naturlig reaktion imod, at hun er blevet anbragt i institution eller skole i mange timer uden selv at kunne bestemme, hvornår hun skal spise, sove og lege, og hvor hun vil bevæge sig hen.

I stedet rettes det kritiske lys mod barnet, pointerer Sigsgaard, og man forsøger at opdrage oprøret og nejet væk med skæld ud, krav om mere disciplin, konsekvens og faste rammer: Nu skal vi på tur, nej du må ikke tage en mad, selv om du er sulten, du skal vente til, vi alle sammen skal spise.

Hvad fratager vi børn?

"Børn og unge tilbringer i dag 25.000 til 30.000 timer i institutioner i løbet af deres liv, før de får 'fri' i 18-19 års alderen. Det er en tre til firedobling af institutionaliseringsgraden i forhold til for en eller to generationer siden, hvor det blot drejede sig om 7.000 til 10.000 timer. Hvad siger forskningen om det? Ingen stiller spørgsmålet og undersøger, om der er nogle skadevirkninger af det. I stedet øges tiden, børn skal tilbringe i skolen med den nye skolereform," siger Erik Sigsgaard, der i bogen også rejser spørgsmålet om, hvorvidt den stigende psykiatriske diagnostisering og medicinering af børn kan hænge samme med den kraftigt forøgede tid, børn tilbringer i institutioner.

Tænk hvis færre børn i mere åbne institutioner med mindre skæld ud ville betyde færre ADHD-symptomer, spekulerer Sigsgaard. Om det ville være tilfældet, ved vi ikke, for det er aldrig blevet undersøgt. Og en af grundene er, skriver børneforskeren, at pædagogiske institutioner næsten udelukkende betragtes som steder, der tilfører børn noget:

"Tanken om, at institutioner kan fratage børn noget og begrænse deres muligheder for at lære og for at udvikle sig socialt, er meget fremmed og næsten fraværende i den pædagogiske diskussion."

Elektronisk modmagt

Sideløbende med en stigende lydighedskultur, der kommer til udtryk i blandt andre pædagogikprofessor Niels Egelunds krav om mere struktur, disciplin og gamle dyder i folkeskolen, sker der en demokratiseringsproces i kraft af de sociale medier, påpeger Sigsgaard.

Med smartphones og Facebook dokumenterer børn og unge de voksnes "overgreb," der kommer til udtryk i urimelig skæld ud og andre former for krænkelser. Det "elektroniske nej", kalder Sigsgaard det og henviser til eksempler, hvor elever lægger billeder ud på Facebook af lærere, der skælder ud.

Han fortæller også historien om den amerikanske pige Hannah, der hænger sin far ud på Facebook, fordi han har skudt seks kugler igennem hendes computer. Hendes forseelse var, at hun ifølge faren havde skrevet disrespektfuldt om sine forældre på Facebook, fordi hun ikke ville være deres tjener og gøre alt husarbejdet uden fritid. Hannahs beretning blev set af 24 millioner mennesker på nettet.

"Børn og unge kan i dag sige et kæmpe stort nej, fordi det ikke tidligere har været muligt at få det ud til så mange som nu. Privatlivets fred er ikke, hvad det har været. Børn og unge udsøger sig et våben i de sociale medier, så de ikke står ubevæbnet i kampen og bare skal tage imod skæld ud. Nu kan de også udøve modmagt," siger Erik Sigsgaard.

For børnenes skyld

Børneforskeren møder mange større børn, der er bekymrede for at miste endnu mere af deres frie tid, når timetallet som følge af skolereformen forøges efter sommerferien. Samtidig er de kritiske over for, at kommunal- og folketingspolitikerne siger, at skolereformen er noget, de gør for børnenes skyld.

"De store børn har fået en grim mistanke om, at skolereformen alligevel ikke er for deres skyld, for der var jo nogle, der kom til at røbe sig, da der blev sagt konkurrencesamfundet: Og så konstaterer børnene: Nå, det er ikke for min, men for samfundets skyld, jeg skal knokle for at slå kineserne'."

Problemet er imidlertid, at forestillingen om, at flere timer fører til bedre læring, ikke holder forskningsmæssigt, pointerer Sigsgaard:

"Vi ved, at den bedste læring finder sted, hvis kroppen er inddraget. Det er vi ellers blinde for, fordi vi tror, at man lærer bedst, når man sidder stille og hører efter."
- Skolereformen indfører jo netop 45 minutters daglig bevægelse?
"Her skal man interessere sig for forholdet mellem kan og skal. Den bevægelsestid, der kommer med skolereformen, er legens negation. Det væsentligste ved legen er, at det er noget børn gør, når de selv bestemmer sig for at gøre det. Læring sker gennem kroppen, men det dur ikke, når det er en voksen, der siger, 'nu skal I lege og bevæge jer'. Før kunne børn i højere grad gøre, hvad de ville, nu skal de. Beordret kropslighed tror jeg ikke på."

Klimaforandringer kræver mod

Ifølge Sigsgaard er der imidlertid en stigende modstand mod lydighedskulturen og optræk til værdikamp mellem det store folketingsflertal, der strammer institutionaliseringsskruen, og det store mindretal, der ønsker noget andet, måske noget mindre, i hvert fald noget mindre autoritært, som han skriver.
- Du har argumenteret for et andet børnesyn, mindre institutionalisering, mindre skæld ud og mere selvregulering i mange år. Hvor ser du, at mindretallet ønsker noget andet, som du skriver?
"Det, vi snakker om her, er en udvikling, der går så langsomt, at den er svær at få øje på, fordi bevægelsen er længere end en livslængde. Men når 30 pct. af forældrene i en undersøgelse for eksempel siger, at de ikke ønsker, at personalet skal bruge skæld ud i deres børns børnehave, så er det mange flere end for 20-30 år siden."

Erik Sigsgaard møder desuden flere og flere unge forældre, der er blevet mere åbne og lyttende over for de behov, deres børn udtrykker:"Der er også flere forældre, der siger, at de er forvirrede i forhold til børneopdragelse. Der er det vigtigt at sige til dem, at det absolut er et fremskridt."
- Forældres usikkerhed og tvivl bliver ellers ofte set som et problem, fordi de bliver utydelige forældre over for deres børn?
"Man kan også se det på en anden måde, nemlig at forældre ikke bare gør det samme, som da de selv blev opdraget. De er prøvende og endda lidt eksperimenterende. I det med at være forvirret kan der også ligge noget oprør: 'Jeg har sagt farvel til noget, jeg ikke synes dur. Og det, der gjorde ondt på mig selv, vil jeg ikke bare videreføre på mine børn, så nu ved jeg ikke helt, hvad jeg så skal gøre'. Det er et fremskridt. Der er ikke én bestemt metode, der dur i forhold til børn. Man skal prøve sig frem, for børn er forskellige."

Og det er på høje tid, at værdikampen om børns nej kommer, mener Erik Sigsgaard. Børns naturlige ønske om at bestemme over deres egen frie tid er nemlig af helt afgørende betydning for, at de kan udvikle sig til modige voksne, der tør skabe forandringer og løse fremtidens store udfordringer:

"Jeg tror, vi kommer til at efterlade vores børn en klode i økologisk krise. En større krise end nogen anden generation tidligere har stået over for. Det er aldeles afgørende, at vores børn tør se alt dette i øjnene og kæmpe imod det ved at udfordre autoriteter og de måder, vi har gjort tingene på tidligere. Problemet er ikke, at vi mangler teknologi, men at vi siger: 'Det er også for galt, det burde nogen gøre noget ved'. Men ingen gør noget. Det kommer den næste generation til."

Børn behøver hjælp til at lære 'sig' meget mere i dag end tidligere. Det kræver mere kropslighed, mere plads til eksperimenter, mere leg og mindre undervisning, mener Sigsgaard:

"Tænk hvis nogle af de vigtigste forudsætninger for at kunne leve i det nuværende katastrofesamfund er uendelig meget mod. Det som mennesket skal kunne for at have modet til gøre noget ved klimaforandringerne. I hvilke timer lærer børnene det? Hvor lærer de at være modige og nysgerrige. Jeg vil gerne være realistisk og forsøge at få børn og voksne til at leve sammen, så begge parter får glæde af det. Jeg siger ikke, at voksne aldrig skal sige nej til børn. Men jeg siger, at man som forældre, lærer og pædagog skal lade være med at tro, at vi som voksne tilfører børn alt muligt. Vi skal til at spørge os selv, om vi også fratager børn noget mod og nysgerrighed."

# data[].attributes.attachment_link.title
Respekt for børns nej er en ny værdikamp

# data[].attributes.attachment_link.description
Mange af tidens påståede disciplinærproblemer i skolen kan skyldes, at børn og unge siger nej til skæld ud og til at blive frarøvet mere og mere af deres frie tid. Børneforskeren Erik Sigsgaard har skrevet ny bog om, hvorfor samfundet er nødt til at begynde at lytte, når børn siger nej.

# data[].attributes.body
Jerlang

# data[].attributes.body
Børn og unge

# data[].attributes.body
Artikel: Barnesjælens befrier

# data[].attributes.body
Jerlang

# data[].attributes.body
Jerlang

# data[].attributes.body
16 tænkere

# data[].attributes.body
16 tænkere

# data[].attributes.body
Maria
Pædagogik

Gruppearbejde med thinglink

# data[].attributes.body
Ditte
Pædagogik

Vi arbejder med opdragelsesformer og pædagogikkens 7 forhold + Gruppearbejde

# data[].attributes.body
Mia
Pædagogik

Lektie: Læs teksterne til jeres teoretiker

Gruppearbejde

# data[].attributes.body
Mia
Pædagogik

Lektie: Kapitel 1 i pædagogik og psykologi.