# data[].attributes.headline
באזור הזה תו

# data[].attributes.body
באזור הזה תוכלו לשמור את כל המידע שאתם אוספים על הפריט שלכם. הנה כמה דוגמאות:

קישור לערך בויקיפדיה

פריטים דומים

קישורים למאמרים/ אתרים רלוונטיים

# data[].attributes.headline
סמנו את השאל

# data[].attributes.body
סמנו את השאלות הפתוחות בצבע כחול  וגררו אותם לעמודה הזאת

# data[].attributes.headline
העלו תמונה ש

# data[].attributes.body
העלו תמונה של פריט המקור שלכם

# data[].attributes.body
1. שואלים כמה שיותר שאלות

2. לא עוצרים לדון/ לענות על שאלות
3. כותבים כל שאלה בדיוק באופן שנאמרה
4. הופכים כל אמירה לשאלה

# data[].attributes.headline
בחרו את 3 הש

# data[].attributes.body
בחרו את 3 השאלות הכי מעמיקות ששאלתם ואותן תעבדו לשאלת חקר.

# data[].attributes.headline
סמנו את השאל

# data[].attributes.body
סמנו את השאלות הפתוחות בצבע צהוב וגררו אותם לעמודה הזאת

# data[].attributes.headline
באיזה שנה הוא נפטר ונולד?

# data[].attributes.subject
באיזה שנה הוא נפטר ונולד?

# data[].attributes.headline
מדוע כל תלמידי בית הספר היו צריכים להיות בלוויה

# data[].attributes.subject
מדוע כל תלמידי בית הספר היו צריכים להיות בלוויה

# data[].attributes.headline
מתי תהיה הלוויה?

# data[].attributes.subject
מתי תהיה הלוויה?

# data[].attributes.headline
מי היה בלוויה?

# data[].attributes.subject
מי היה בלוויה?

# data[].attributes.headline
כמה מילים הוא המציא?

# data[].attributes.subject
כמה מילים הוא המציא?

# data[].attributes.headline
איפה הוא נפטר?

# data[].attributes.subject
איפה הוא נפטר?

# data[].attributes.headline
איפה פורסמה הידיעה של פטירתו?

# data[].attributes.subject
איפה פורסמה הידיעה של פטירתו?

# data[].attributes.headline
איפה הוא נקבר?

# data[].attributes.subject
איפה הוא נקבר?

# data[].attributes.headline
ממה הוא נפטר?

# data[].attributes.subject
ממה הוא נפטר?

# data[].attributes.headline
איך הוא היה כל כך מוכר?

# data[].attributes.subject
איך הוא היה כל כך מוכר?

# data[].attributes.headline
למה הוא היה כל כך חשוב?

# data[].attributes.subject
למה הוא היה כל כך חשוב?

# data[].attributes.headline
מי הוא היה בשבילם?

# data[].attributes.subject
מי הוא היה בשבילם?

# data[].attributes.headline
מה הייתה התרומה שלו?

# data[].attributes.subject
מה הייתה התרומה שלו?

# data[].attributes.headline
איך הוא השפיע על כולם ולטווח כל כך ארוך?

# data[].attributes.subject
איך הוא השפיע על כולם ולטווח כל כך ארוך?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אליעזר בן־יהודה ( כ"א בטבת תרי"ח, 7 בינואר 1858 - כ"ו בכסלו תרפ"ג, 16 בדצמבר 1922) היה מחוללה המרכזי של החייאת הדיבור העברי ב ארץ ישראל החל מסוף המאה ה־19 ועד תחילת המאה ה־20, והדמות המזוהה ביותר עם תהליך זה. הוא מייסד ועד הלשון העברית (כיום האקדמיה ללשון העברית), מייסד ועורך עיתון " הצבי" ו כתב העת השקפה, ומחבר המילון העברי הראשון.

שנותיו הראשונות

נולד כ אליעזר יצחק פֶּרלמן (ב כתיב יידיש: פערלמאַן) ב־ 7 בינואר 1858 ( תרי"ח) ב עיירה לוז'קי שב פלך וילנה, ב" תחום המושב" היהודי של האימפריה הרוסית (כיום ב בלארוס), להוריו, יהודה־לייב פרלמן וצפורה (פייגה וולפסון). אמו נולדה ב מיטאו (או ב גולדינגן הסמוכה) שב קורלנד (כיום ב לטביה), ולא ידעה קרוא וכתוב.

הוריו קיימו בית חרדי־ חסידי. ב־1863, בגיל חמש, התייתם אליעזר מאביו, ונשלח על ידי אמו ללמוד ב" חדר". עם הגיעו למצוות בשנת 1871 נשלח לבית דודו שבעיר פולוצק ללמוד ב ישיבה. ראש הישיבה, ר' יוסי בלויקר, תמך בסתר ב תנועת ההשכלה, ואליעזר הצעיר התקרב אליו מאוד. במהלך לימוד משותף עם הרב גילה ספר דקדוק של השפה ה עברית ונשבה בקסמי לימוד הלשון. אליעזר נחשף גם ל ספרות הכללית ובפרט ל תרגומים לעברית שיצרו סופרי ההשכלה לספרים לועזיים חילוניים, והתעניין ברעיון תחיית העברית כשפת ספרות חדשה.

לאחר זמן קצר בישיבה עבר אליעזר לעיירה גלובוק והתגורר בבית דודו, אליעזר וולפסון, האדוק שהתנגד להשכלה. וולפסון ניסה לעצור את משיכתו של הנער להשכלה וללימוד הדקדוק העברי, שהיה מזוהה עם ההשכלה, אך בן יהודה הצעיר כבר נשבה בקסמי ההשכלה והעברית ואף הפגין זאת בכך ש התפלל בקול רם לא ב הברה אשכנזית, כמקובל בסביבתו בזמנו, אלא בהטעמות הדקדוקיות המתוקנות.

באותה תקופה הכיר אליעזר הצעיר את שלמה-נפתלי יונאס, יהודי אמיד, שהיה שומר מצוות אך גם היה מעורה בתרבות הכללית ובהשכלה. אליעזר התחבב על יונאס ושהה לעיתים קרובות בביתו. שם הכיר ספרות כללית ולמד רוסית בעזרת בתו של יונאס, דבורה. בתקופה זו החליט סופית לעזוב את בית המדרש ולחבור להשכלה ולחילוניות.

בשנת 1873 חזר לבית אמו ומאוחר יותר באותה שנה נסע ללמוד בגימנסיה ב דינבורג. במשך שנה אחת למד בעצמו ובסיוע של אחד מתלמידי הגימנסיה את חומר הלימודים של שלוש הכיתות הראשונות של בית הספר הריאלי וב־ 1874 החל ללמוד בכיתה הרביעית שלו. הוא למד בו במשך שלוש שנים וב־ 1877 סיים את בית הספר עם תעודת בגרות. אולם תעודה זו לא העניקה אז ברוסיה את הרשות ללמוד באוניברסיטה, ובשנת 1878 נסע ללמוד רפואה ב פריז. לצורך הנסיעה הוציא דרכון, ובו נרשם בשם " אליאנוב", במקום "פרלמן". לדברי חמדה בן־יהודה, רשמה אותו אמו על שם משפחה חשוכת-בנים עוד בילדותו, כדי למנוע את גיוסו ל צבא, מפני שהחוק פטר בנים יחידים מגיוס. במשך שנה אחת למד את השפה ה צרפתית וב-־ 1879 התקבל כסטודנט לרפואה.

באפריל 1879 פרסם מאמר פוליטי ראשון, " שאלה נכבדה", בירחון " השחר", ובו טען שתקומת עם ישראל תהיה ב ארץ ישראל ובשפה העברית, משום שאין לאום ללא שפה משותפת. על מאמר זה חתם לראשונה ב שם העט "בן־יהודה".

בפריז התפרנס בדוחק בתרגומים מצרפתית לרוסית. במהלך שהייתו שם חלה ב שחפת. עקב המחלה, החליט להפסיק את לימודיו לטובת עבודה בארץ ישראל החמה, ופנה ל קרל נטר, מנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל, בבקשה שייתן לו עבודה בבית הספר. נטר הציע לו ללמוד ב"בית המדרש המזרחי" למורים של כל ישראל חברים בפריז וכשיסיים את לימודיו יתמנה למורה ב"מקוה ישראל". בפברואר 1880 החל ללמוד בבית המדרש צרפתית וידיעת הארץ, אולם מחלתו החמירה והוא אושפז בבית החולים "רוטשילד" בפריז בין 19 בפברואר עד 18 במרץ 1880. מאוחר יותר בשנה זו נשלח במצוות הרופאים ל אלג'יר החמה, שנודעה בבתי ה החלמה שלה לחולי שחפת, ובה בילה את חורף 1880-1881. בין מרץ למאי 1881, שב לפריז. ב מרסיי כתב לשלמה יונאס ולבתו דבורה והודיע להם על רצונו להתיישב בארץ ישראל, והציע לדבורה להינשא לו. בקיץ 1881 הגיע ל ווינה, שם נפגש עם דבורה ונסע איתה דרך רומניה ו קושטא ל קהיר, שם התחתנו. באוקטובר 1881 ירדו בחוף יפו.

פעילות ציבורית

עם עלייתו ארצה, התיישב בן־יהודה ב ירושלים ושכר למגוריו שני חדרים דלים מעל שוק עושי הכותנה, ב עיר העתיקה. בתחילה עבד אצל ישראל דב פרומקין בעיתונו העברי " חבצלת", וגם שם חתם בכינוי "בן-יהודה". הוא ניסה להחיות את הלשון העברית כשפת דיבור, לאחר שבמשך דורות הייתה שמורה בכתב ושימשה בעיקר ל תפילה ול לימוד תורה (אם כי חלק גדול מה ספרות התורנית נכתבה דווקא בעברית), אך לא בשפת היום יום. בן-יהודה פעל להפיכת השפה העברית לשפת היומיום בארץ ישראל. "דבר עברית והִברֵאתָ", אמר למכר שהתלונן באוזניו על מחלתו. בנו בן-ציון (ששינה את שמו ל איתמר בן-אב"י) נולד בט"ו באב תרמ"ב ( 31 ביולי 1882), והיה "הילד העברי הראשון" - משום שבביתו שמע את הלשון העברית משמשת בשפת היום יום, עד שהייתה לו ל שפת אם. בנוסף, כתב ספרי לימוד בעברית והוביל את תוכנית "עברית בעברית", לצידו של דוד יודילוביץ' ומורים אחרים, ב בית ספר חביב (בית ספר ב ראשון לציון, הראשון שבו כל המקצועות נלמדו בעברית).

בתשרי תרמ"ד 1883 נערך בעיר העתיקה בירושלים מפקד אוכלוסין, בו נרשם בן-יהודה בשמו זה כנתין עות'מאני וכתושב ירושלים. את נתינותו הרוסית המיר ככל הנראה סמוך למועד זה. בזיכרונותיו כתב: "ברגע ההוא חשתי בזה מאורע גדול בחיי. הרגש הרגשתי כאילו נולדתי מחדש. ניתק כליל החיבור ביני ובין הגלות. אני עתה על פי דין המלכות אזרח ארץ אבותי".

בשנת 1884 ייסד בן־יהודה את העיתונים " מבשרת ציון" ו" הצבי" שאותם הוא גם ערך, בקנאותו ללשון עברית.

בן-יהודה עורר את חמת אנשי היישוב האשכנזי הישן. הוא פרסם מאמרים רבים נגד הנהגתם, בהם תקף את שמרנותם הדתית והציג את החיים מ כספי החלוקה כ שחיתות. עם זאת, בן-יהודה לא ראה את היישוב הישן כמקשה אחת. במסה קצרה שכתב העלה הגיגים בדבר ההבדלים בין אנשי הגליל לבין אנשי יהודה לאורך ההיסטוריה היהודית. לסיום, עמד על ההבדלים גם בימיו: "אם נדמה את בני צפת לבני ירושלים, נמצא כמדומה איזה רמז על ההבדל [...] כמה בדוים גמורים תמצא בבני צפת, ובבני ירושלים - אין אף אחד! בני צפת הרבה יצר, כמדומה, קרובים להטבע מבני ירושלים" בן־יהודה היה מודע להתערות במרחב, שאפיינה את אנשי הגליל באופן מיוחד, שבאה לידי ביטוי גם בשפה. אנשי הגליל, כולל האשכנזים, סיגלו לעצמם זה מכבר שפת דיבור שמתחברת למסורת המקומיות; מסורת הגייה של עברית, מה שנודע לימים כ'ניב הגלילי', שהושפעה מן הערבית, שפה שרבים מן האשכנזים בצפת שלטו בה. אפילו היידיש שבפיהם הייתה רוויה במילים בערבית, עד כי במחקר היא כונתה 'יידיש פלשתינאית'. בהשוואה לירושלים, הייתה הערבית הרבה יותר שגורה בקרב יהודי צפת, גם בקרב ה אשכנזים, וגם בקרב הספרדים. מה גם שבראש הקהילה האשכנזית בצפת עמד והנהיג הרב שמואל הלר, בעל ההשקפה האולטרה-אורתודוקסית ארץ-ישראלית, ברוח רעיונותיו של הרב עקיבה יוסף שלזינגר. זרם זה חתר להפיכת העברית לשפה השלטת, ולא רק כשפת הכתיבה, כך שכל מערכות החיים יתנהלו באמצעותה, במסגרת של"ם - שם, לשון, מלבוש.

לכן, עיקר מאבקיו של בן־יהודה היו ב ירושלים. בי"ד בחשון תרמ"ט, במאמר בשם "תשובה קצרה", הצהיר בן־יהודה ב"הצבי" על כוונתו "להרוס [...] את חיי החלוקה הנתעבה, את החיים על נדבות את הצרעת המנוולת את קהל ישראל". אנשי היישוב האשכנזי הישן הכריזו מספר חרמות על בן-יהודה, והתנכלו לו ולמשפחתו בצורות שונות. לעומת זאת, ניהל יחסים טובים עם רבים מבני הדור הצעיר של היישוב הספרדי הוותיק, ואלה שיתפו איתו פעולה ברבים ממיזמיו. ביניהם היה מזכירו ועוזרו משה בר-נסים. ב-1886 הטילו רבני ירושלים חרם על בן־יהודה, עקב יציאתו נגד העדה הספרדית, על שהשתמשה בשירותי הרפואה של ה מיסיון ואף העסיקה יהודי מומר כמזכיר העדה. חרם נוסף מקורו היה בפולמוס סביב שנת השמיטה, שבן-יהודה תמך בביטולה במושבות.

בשנת 1890 נוסד " ועד הלשון העברית" ביוזמת בן-יהודה יחד עם דוד ילין, ובן-יהודה עמד בראשו.

בתחילת 1891 הגיעה לארץ ישראל ציפורה, אמו של בן-יהודה. באותם ימים חל איסור על כניסת יהודים לארץ ובן־יהודה פנה ישירות אל הפחה של ירושלים, אבראהים פאשא, כדי שיתיר את ירידתה אל החוף בנמל יפו, אך הפחה סירב. בעקבות זאת, נאלץ בן־יהודה לשלם שוחד לפקידי הנמל, ולאחר כ־16 שנות פרידה נפגש שוב עם אימו, והביאה להתגורר עם משפחתו בביתו בירושלים.

בספטמבר 1891 נפטרה אשתו דבורה ממחלת ה שחפת, והשאירה אחריה חמישה ילדים קטנים: שני בנים - בן ציון ( איתמר בן־אב"י) ואביחיל, ושלוש בנות - ימימה, עטרה ושלומית. אביחיל, עטרה ושלומית נפטרו בילדותם. במהלך תקופה קצרה של מספר חודשים הם מתו בזה אחר זה ממחלת דיפתריה. אחותה הצעירה של דבורה, חמדה (ביילה בל פאולה לשעבר), שהייתה עיתונאית ו סופרת בזכות עצמה, הציעה את עזרתה בגידול ילדיו הקטנים, ובשנת 1892 נישאה לבן־יהודה, והוא זכה ממנה לסיוע גדול בפועלו. מתוך מכתבי האהבה שכתב לה מתברר כי בן־יהודה תכנן את נישואיו לחמדה עוד כשהייתה נערה בת 12, לאחר שאשתו נפלה למשכב.

בי"ג באלול תרנ"ג, במאמר המערכת של "הצבי", פרסם בן־יהודה שמועה על כך ש"נכבדים מבין החסידים" שולחים את בניהם ללמוד אנגלית בבית ספר ערב של המיסיון, ואף איים כי אם לא יחדלו מכך, יפרסם את שמותיהם. לקראת חג החנוכה של שנת תרנ"ד, פרסם חותנו של בן-יהודה, שלמה-נפתלי יונאס, מאמר ב"הצבי" בשם " מצוֹת צריכות כונה", שבו קרא ליהודים לראות בחנוכה לא רק חג של הדלקת נרות, אלא זכר לגבורתו של יהודה המכבי, שהוביל את העם בתקופה קשה וניצח את היוונים ואף הביע תקווה שיקום גם בדורו "יהודה המכבי" משלו. המאמר לא היה רחוק מהשקפתו של בן-יהודה עצמו, ומאמרים בסגנון לאומי כזה התפרסמו בעיתוניו גם לפני כן.

בעקבות המאמר, נלקח בן-יהודה ב־ 28 בנובמבר 1893 לחקירה שארכה כשש שעות, שבסופה הוחלט להעמידו לדין על הסתה למרד, ועד משפטו נשלח למעצר בכלא "חבס אל־דם". ביום החמישי למעצר הוא הובא לחקירה בבית המשפט ולאחר מכן הועבר לחדר גדול ב בית הסראייה. כעבור מספר ימים הועבר לחדר מיוחד שחוטא עבורו, ממנו ניהל את מאבקו לשחרור בעזרת אשתו וידידיו.

ישנו ויכוח על סיבת המאסר. נטען שכמה מאנשי היישוב הישן, שאותם בן־יהודה הרבה לתקוף בעיתוניו, החליטו להשתמש במאמר נגדו - הרבנים שמואל סלנט ו יוסף ריבלין השיגו את הסכמתם של כמה מרבני ירושלים, וניסחו מכתב ל שלטון העות'מאני, שבו הציגו את המאמר כקריאה ל מרד, ואף הפיצו שמועה על המרד הקרב בקרב ערביי ירושלים. מנגד, רבים מאנשי היישוב הישן באותה תקופה בירושלים, טענו שהצנזורה עצמה שמה לב למאמר, ואילו הרבנים והממונים רק פעלו להסרת הסכנה מעל היישוב ולהצלת בן־יהודה עצמו.

ב־ 5 בדצמבר 1893 עמד בן־יהודה למשפט, שבו הכחיש את ההאשמה נגדו והצהיר על נאמנותו ל סולטאן ולאימפריה העותמאנית. הוא טען כי מדובר בעלילה שהעלילו עליו מתנגדיו בשל הביקורת בעיתונו על אורח חייהם וחששם מפגיעה בכספי החלוקה. נשיא בית המשפט הרשיע את בן־יהודה ויונאס בקשירת קשר ולו משום שהמאמר עורר סערת רוחות, והטיל עליהם את העונש המינימלי על פי החוק, שנת מאסר אחת. בנוסף לכך הורה על סגירת העיתון.

בן־יהודה שוחרר בערבות עד לערעורו. בעקבות הרשעתו, ביקשו עסקני העדה החרדית את הסכמת החכם באשי ב איסטנבול משה הלוי, להחרמת בן־יהודה ויונאס. הלוי שלח את הסכמתו וב־ 12 בדצמבר 1893 הכריזו עליהם בתי הדין של האשכנזים והספרדים חרם ב בית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי. כעבור מספר ימים פג תוקפו של החרם, בפגישה בין בן־יהודה לרב הראשון לציון יעקב שאול אלישר. בציבור הלאומי, לעומת זאת, התקבלה הרשעתו של בן־יהודה בזעם, בארץ ישראל וגם מחוץ לה. הוא נחשב ל"אסיר מדיני" וככזה, זכה גם לתמיכה מצד יריביו ולתמיכה כספית מצד ארגונים יהודיים בעולם. ב־ 2 במרץ 1894 נידון הערעור של בן־יהודה ב ביירות וב־ 7 במרץ הוא זוכה יחד עם יונאס מכל אשמה. עונשיהם בוטלו ובוטלה גם סגירת העיתון. אולם מושל ירושלים לא התיר את חידוש הופעתו של "הצבי", אלא רק כעבור 14 חודשים. עקב האיסור על הוצאת העיתון, נפלה משפחת בן־יהודה למשבר כלכלי וזכתה בשל כך לסיוע כספי מגופים שונים. לאחר שהמושל נענה לשתדלנויות הרבות, חידש "הצבי" את הופעתו ב־ 11 בינואר 1895.

עוינות לא מעטה כלפי בן־יהודה וחידושיו הפגינו גם אחדים מראשי ה ציונות, בעיקר מצד " אסכולת אודסה" בראשות חיים נחמן ביאליק, אחד העם, יהושע חנא רבניצקי ועוד. מנדלי מוכר ספרים כתב כי הוא מסתייג מ"בית החרושת למילים", וכי עבריותו של בן-יהודה "מלאכותית עד לאין שיעור". אף סופרי העלייה השנייה, שהגיעו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20, כגון ש' בן־ציון, ברנר ו עגנון, התנגשו איתו בשל חידושיו הבלתי ראויים לדעתם, ולא פחות מכך, בשל אופיים הקליל וה צהוב של עיתוניו.

ב־9 בספטמבר 1905 (ט' באלול תרס"ו) נפטרה אמו של בן-יהודה ונטמנה ב בית הקברות בהר הזיתים. עד סוף ימיה דיברה יידיש.

בשנת 1913 היה בן־יהודה שותף ל" מלחמת השפות" - הוויכוח על מקומה של העברית המתחדשת במערכת ה חינוך היהודי בארץ ישראל. הוויכוח פרץ בשל דרישתה של חברת "עזרה", שסיפקה מימון להקמת הטכניון, ששפת ההוראה במוסד זה תהיה גרמנית. הוויכוח התרחב לשאר מערכת החינוך בארץ. בפברואר 1914 הסתיימה "מלחמת השפות" בניצחונם של תומכי העברית. בשנת 1919 שכנע את הנציב העליון הבריטי, הרברט סמואל, להכריז על העברית כאחת משלוש השפות הרשמיות של המנדט הבריטי בארץ ישראל.

אליעזר בן־יהודה נפטר ב ירושלים ב כ"ו בכסלו תרפ"ג ( 16 בדצמבר 1922) ממחלת השחפת, ונקבר ב בית הקברות בהר הזיתים. ה היסטוריון אורי קציר מספר כי חברה קדישא סירבה לקבור את בן יהודה משום שנחשב בעיני ראשיה ובעיני רבים מחבריה כ כופר. דבר הסירוב פשט מפה לאוזן, והגיע לאוזניו של צעיר דתי בשם מרדכי דוד אפרים מנשה סגל, שהיה תומך נלהב של בן־יהודה ומפעלו, והוא התנדב לטהר את גופת הלשונאי המפורסם, לעוטפה בתכריכים ולהביאה לקבורה.

קברו נמצא בחלקה מגודרת בחלקת הקדושים כשלצידו קבר בנו איתמר וקברה של חמדה, אשתו השנייה.

ארכיונו האישי של אליעזר בן-יהודה, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור ב ארכיון הציוני המרכזי בירושלים.

בנו של בן־יהודה מדבורה, איתמר בן־אב"י, נישא ל לאה אבושדיד, בת למשפחה עשירה ומיוחסת שמקורה מ מרוקו, שהייתה חלק מ היישוב הישן ה ספרדי.

בתם, דרורה בן אב"י, הייתה עובדת בכירה בתחנת הרדיו " קול ישראל"; היא נישאה לאיש הרדיו משה חובב, מבכירי קרייני החדשות בארץ, ובנם הוא העיתונאי ואיש הטלוויזיה גיל חובב. בתם הצעירה של איתמר ושל לאה, רינה, נישאה ל רוקח הירושלמי אבי רז, בעל בית המרקחת "אלבא". לימים היה יו"ר הסתדרות הרוקחים.

בתם של אליעזר ושל דבורה, ימימה, נישאה ליהודה ברק (לודוויג פרנקל), נוצרי גרמני, ולהם נולדה רות (לימים סטאנר). לאחר גירושיה מברק (ופטירת אביה), נישאה ימימה ל פיליפ גאי, סקוטי.

מאשתו השנייה חמדה נולדו לבן יהודה שישה ילדים: אהוד ודבורה (שנפטרו בגיל צעיר), עדה, אהוד-שלמה, דולה וזלפה. דולה נישאה ב- 1936 למקס ויטמן, גרמני נוצרי. היא נמנתה על מדליקי המשואות ב טקס הדלקת המשואות בשנת תש"ן (1990), שציינה את שנת הלשון העברית.

תחומי פעילותו

בן־יהודה פעל במספר רב של תחומים כדי לקדם את הדיבור העברי ב ארץ ישראל:

דיבור עברי בתוך המשפחה: בן־יהודה הקפיד לדבר רק עברית עם בני משפחתו, ואף ניסה, בהצלחה מועטת, להשפיע על משפחות נוספות שינהגו כמוהו. לפי עדות בני המשפחה, בנו בן-ציון לא דיבר כלל עד גיל שלוש. אמו לימדה אותו רוסית בסתר, וכשבן-יהודה גילה את הדבר התפרץ בכעס, ואז החל הילד לדבר. לצורך גידול הילד חייב היה בן־יהודה ליצור מילים חדשות כגון " בובה", " גלידה", " אופניים" ועוד. ההצלחה בדיבור העברי הביאה ארבע משפחות ירושלמיות נוספות לדבר עברית (יודליביץ, מיוחס, הורביץ וגרזובסקי - האחרון הוא יהודה גור, לימים מחבר מילון גור), אולם ההצלחה לא סחפה אחריה רבים. מאוחר יותר כתב בן־יהודה בזיכרונותיו, כי "הניסיון הוכיח אחר כך" שחששותיו לגבי שמיעת בנו שפות אחרות, היו מוגזמים, משום שראה מאז הרבה ילדים "שגדלו באוויר לא כל־כך עברי טהור... ובכל זאת, אם הלשון העיקרית בבית הייתה עברית והאב והאם דברו עברית, גם הילדים דברו עברית".

עברית בעברית: בן־יהודה סבר שיש להקפיד על דיבור עברי בלבד גם בחינוך ובהוראה. הוא עצמו לימד תקופה קצרה בעברית בבית הספר "תורה ומלאכה" של אליאנס בירושלים, אולם פרש לאחר זמן קצר מטעמי בריאות. הרעיון של לימוד עברית בעברית מצא אוזן קשבת בחלק מן ה מושבות של העלייה הראשונה, שם קמו בתי ספר עבריים. גם תהליך זה התפתח בקצב אטי למדי.

אגודות לדיבור עברי: בן־יהודה הקים כמה וכמה אגודות וחבורות לשם קידום הדיבור העברי. כבר ב־ 1882 הקים את חברת " תחיית ישראל" לדיבור עברי, וב־ 1889 הקים את חברת " שפה ברורה", שמתוכה קם לאחר כשנה " ועד הלשון העברית". פעילות החבורות והאגודות נתקלה בקשיים מכיוונים שונים: מהתנגדות השלטון העותמאני לפעילות שיש בה מרכיבים לאומיים, מהתנגדות של אנשי היישוב הישן, וגם מאופיו האנטי־ממסדי של בן־יהודה עצמו.

עיתונות: בן־יהודה ייסד את עיתון " הצבי" כדי להראות את האפשרות לעשות שימוש יומיומי מודרני בעברית וכדי להפיץ את רעיונותיו בציבור, בפרט אצל הנוער. מלאכת העיתון גם הביאה ליצירת מילים ושימושי לשון רבים. קרנו של העיתון ירדה עם הזמן, הן מפני שהיה לו אופי סנסציוני למדי והן מפני שנקט עמדות שלא היו מקובלות על אנשי העלייה השנייה (הוא תמך בפעילות הברון רוטשילד במושבות וכן תמך ב תוכנית אוגנדה). את מקומו של "הצבי" תפס " הפועל הצעיר", עיתונם של אנשי העלייה השנייה, שהביא גם סגנון עברי אחר שהתקבע בעברית.

עיתון לילדים - " עולם קטן" - עיתון הילדים הראשון שיצא בירושלים ב תרנ"ג, 1892, בעריכת: אליעזר בן־יהודה, יהודה גור (גרזובסקי) ו דוד יודילביץ.

המילון: כדי להראות את אוצר המילים הגדול שניתן להשתמש בו החל לחבר את ה מילון העברי, שנודע לימים כמילון בן־יהודה, שבו כלולים רבים מחידושי הלשון שלו. בחייו של בן־יהודה יצאו לאור חמישה כרכים, ועבודת המילון, שכלל בסופו של דבר 16 כרכים, הושלמה בידי נפתלי הרץ טור-סיני רק בשנת 1959. המילון הוא מילון היסטורי, ולכל מילה בו מובאת רשימה ארוכה של מובאות ממקורות עבריים קדומים שבהם היא מופיעה.

החייאת אוצר המילים וחידושי מילים: כשאליעזר בן־יהודה חידש את השפה העברית, הוא לא עשה בחינת יש מאין. ה תנ"ך שימר במשך דורות את שפת האבות, ספרות תורנית נרחבת במשך הדורות, ובן-יהודה צריך היה לשלוף את השפה מהכלי שבו היא נשתמרה ולהביאה שנית לחיים. לעיתים לקח מילים שהייתה להן בתקופת התנ"ך משמעות מסוימת, והתאימן לצרכים של ימינו, כגון: " אקדח", "תשבץ" ו"מלט", שמצאו את מקומן בגלגול חדש. מספר המילים שחידש בן-יהודה אינו עולה על 300, ובהן נכללות: " מדרכה", " מברשת", "גלידה" ו" רכבת". בין המילים שהציע ולא נקלטו בשפה נמצאות: "בדורה" - עגבנייה; "מקולית" - פטיפון; "עמונות" - דמוקרטיה; "פרקה" - אוגדה (דיוויזיה); "אבחמץ" - חמצן; "אבחנק" - חנקן; "אבמים" - מימן; "מדלק" - גפרור; "מכושית"- פסנתר.

כמו כן נהג בן־יהודה להשתמש במילים מהשפה ה ערבית (כמו בובה, ע"פ המילה הערבית בובו), בנמקו מנהג זה בכך שהשפה הערבית היא שפה ה קרובה לשפה העברית; הוא אף הסתמך על תמיכתו של המשורר יהודה לייב גורדון בעניין הזה, אך הלה הכחיש שתמך בהוספת מילים ערביות לעברית.

הערכת פעילותו והנצחת דמותו

שמו של אליעזר בן־יהודה הוא השם המזוהה ביותר עם תהליך תחיית הלשון העברית, כאשר עיקר תרומתו היה בתחומים הרעיוניים והסמליים; הוא זה שהעלה לראשונה את הצורך בחידוש העברית, פרסם מאמרים ועיתונים בנושא, ופעל ללא ליאות להשאיר את הנושא בתודעה ולהילחם נגד מתנגדי התהליך. אולם פעילותו לא הצליחה לסחוף אחריה מעגלים רחבים סביבו בירושלים. הפעילות המעשית שהביאה בסופו של דבר להחייאת העברית לא התקיימה, ברובה המכריע, בסביבתו של בן־יהודה בירושלים, אלא במושבות של העלייה הראשונה והעלייה השנייה ברחבי הארץ: שם הוקמו בתי הספר העבריים, שם הפכה העברית ללשון שבה מתנהלים ענייני הציבור ושם הפכה לבסוף ללשון מערכתית ולאומית.

דמותו של בן־יהודה עמדה בכל חייו במוקד ויכוחים קשים. מתנגדיו השמיצו אותו השמצות קשות, הטרידו אותו, והעלו כלפיו תלונות שהביאו למאסרו בידי השלטונות העות'מאניים. לחברת "שפה ברורה" שהקים קראו "שפה ארורה". אחת הטענות נגדו הייתה שהוא יצר מילים שיש בהן זלזול בעניינים המקודשים ליהדות הדתית.

מנגד, תומכי תהליך התחייה העלו את דמותו לממדים מיתיים, והאדירו את פעילותו מעבר להיקפה הממשי. ניתן לומר שתרומתו של בן-יהודה לתחיית העברית מצויה רובה במישור ה סמלי, כדמות שזוהתה עם התהליך והלהיבה את דוברי העברית בארץ ישראל.

על שמו של אליעזר בן-יהודה הוקמו בתי ספר בירושלים, תל אביב ו נס ציונה. רחובות בכל ערי הארץ נקראים על שמו, בהם רחוב בן-יהודה בירושלים שסלילתו במסגרת תוכנית ה מע"ר החדשה הסתיימה עם פטירתו, וכן המושבה " אבן יהודה" (א' בן־יהודה) ב שרון. על שמו נקרא גם " פרויקט בן־יהודה", שמטרתו לקרב את היצירות הקלסיות של הספרות העברית לכלל הציבור על ידי העלאתן ל מרשתת.

להנצחת דמותו של אליעזר בן-יהודה, חיבר ירון לונדון את השיר " אליעזר בן־יהודה". את השיר הלחין מתי כספי ו חוה אלברשטיין ביצעה אותו; נוסף על כך השיר זכה ל גרסאות כיסוי רבות.

בשנת 2008 פרסם ד"ר יוסף לנג את ה ביוגרפיה המקיפה שכתב על אליעזר בן־יהודה: "דבר עברית!".

בשנת 2007, לקראת מלאות 150 שנה להולדתו של אליעזר בן־יהודה, הכיר ארגון אונסק"ו של האומות המאוחדות בחגיגות לזכרו. בכך הפך ליקיר אונסק"ו. ב־2012 נקבע יום הולדתו כ יום הלשון העברית.

בשנת 2013, במלאת 155 שנה להולדתו, ציינה גוגל את המאורע עם דודל ייעודי.

מצבת שץ ומסכת המוות

עם מותו של בן־יהודה הוזמן ידידו הוותיק ושכנו הפסל בוריס שץ, מייסד בצלאל, בשביל ליצור מסכת מוות. את מסכת המוות שילב שץ ב מצבה שעיצב ושהייתה אמור להיות מוצבת על קברו. אך כיוון שהצגת מסכת מוות אינה מקובלת ב יהדות, לא הוצבה המצבה בסופו של דבר על הקבר.

המצבה, שנמצאת בימינו בבית ש"ץ בירושלים, בנויה בתבנית של מלבן ועליו מורכב חצי־עיגול. בשולי מחצית העיגול מוצגים תאריכי הלידה והמוות של בן־יהודה, תאריך הלידה לפי מניין לחורבן הבית ותאריך הפטירה לפני מנייה מ הצהרת בלפור. בתוך מחצית העיגול מפוסלת מסכת המוות של בן־יהודה.

בגוף המצבה חרוט טקסט פרי עטו של ש"ץ:

ידעתי חוזה אחד גלוי עיניים/ חזון ענקים חזה בין גמדים/ באֹפל גר - והוא לשמש קרא/ ודגל חופש הרים לעבדים/ ידעתי חולם אחד גלוי עיניים/ דור שלם חלום פלאות ארג טוה/ דור שלם יחל - וחלומו נהיה/ חזון-לבו קם ושמשו טרם כבה/ בהווה חי ולשון עם-קדומים דבר/ וגלגל תקופות לדחוף אחורנית אמר/ עם לעג לו אך הוא נפלאות האמין/ וחזון המזרח במערב נשא שמר.

עץ משפחתו של אליעזר בן-יהודה

לקריאה נוספת

אליעזר בן־יהודה, החלום ושברו - מבחר כתבים בענייני לשון, ההדיר ראובן סיוון, מוסד ביאליק, 1978.

נתן אפרתי, "אליעזר בן־יהודה - פנים לא מוכרות בעשור האחרון לחייו", העברית נט/א-ב, תשע"א

דבורה עומר, "הבכור לבית אב"י" (1967).

דבורה עומר, "אהבת איתמר" (2001)

רוברט סנט ג'ון, אהבה כפולה, עלילות חייו של אליעזר בן-יהודה, 1990

רוברט סנט ג'ון, שפת הנביאים: ספור־חייו של אליעזר בן־יהודה (עברית: אפרים קרליץ, הוצאת רשפים, 1962)

עוזי אלידע, העולם בצהוב - לידת עיתונות ההמון הארץ־ישראלית (מ'הצבי' ל'האור' 1884-1914), הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2015.

אליעזר בן-יהודה (הנכד), כל אהבותיו של אליעזר בן־יהודה, ידיעות ספרים, 2018

חיים באר, בלש על הכוונת: אליעזר בן־יהודה וקנאי ירושלים, מתוך הספר קשר לאחד, מסעות בתים ואנשים בירושלים, הוצאת ספרים עם עובד, 2017, עמודים 222-235

Tongue of the Prophets (Doubleday &. Company, 1952) Robert St. John

קישורים חיצוניים

רשימת מאמרים על אליעזר בן-יהודה באתר רמב"י

אליעזר בן-יהודה, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים

'בן־יהודה, אליעזר', בתוך: דב ליפץ (מרכז המערכת), נתן גורן [ואחרים] (מערכת), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א: "אישים", תל אביב: עם הספר, תשכ"ז, עמ' 122-123 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1320-1321).

הספרייה הלאומית, אליעזר בן יהודה כותב מהמאסר, "הספרנים": בלוג הספרייה הלאומית, ben-yehuda-letters

חדר בן-יהודה(הקישור אינו פעיל) באתר האקדמיה ללשון העברית

אליעזר בן-יהודה ומשפחתו(הקישור אינו פעיל), חוברת של מרכז ההסברה באתר האקדמיה ללשון העברית (קובץ גדול - 70MB)

אליעזר בן־יהודה, באתר האקדמיה ללשון העברית

דינה ציונית, אליעזר בן-יהודה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך: הנ"ל, נשות ואנשי ספרות ושירה, 2003

ירון לונדון, השיר "אליעזר בן-יהודה", באתר 'שירונט'

עדי גרסיאל, ‏העברית לא חיכתה - בגיליון השבוע, באתר בשבע - ערוץ 7, 25 במאי 2008

זהר שביט, בחינה מחודשת של מיתוס אליעזר בן-יהודה, באתר הארץ, 19 בינואר 2017

תמיר קרקסון, יחסם של בן-יהודה ועיתוניו לספרדים, 1908-1879, עבודת מוסמך, אוניברסיטת תל אביב, 2013.

יוסף לנג, ‏'לאימות אדמתית' ו'ציונות רוחנית' ועברית שביניהן: על יחסי אחד העם ובן-יהודה, הציונות כ"ג, 2002, עמ' 282-195

שלמה הרמתי, ‏'עברית בעברית', קתדרה 63, אפריל 1992, עמ' 173-166

יוסף לנג, ‏'עברית בעברית' (תגובה), קתדרה 63, אפריל 1992, עמ' 175-173 (גרסה טקסטואלית באתר סנונית)

יוסף לנג, ‏'שפה ברורה' - לבירור ייסודה והתפתחותה, קתדרה 68, יוני 1993, עמ' 79-67 (גרסה טקסטואלית באתר סנונית)

כרטיס הקבר של אליעזר בן-יהודה, באתר הר הזיתים

רוביק רוזנטל‏, אליעזר בן-יהודה, מנהיג תחיית הלשון, באתר "הזירה הלשונית", 18 בספטמבר 2014

הסבר על ה"דודל" (שרבוט גוגל) שפרסמה גוגל לציון יום הולדתו ה-155 של בן-יהודה, באתר מנוע החיפוש "גוגל" (באנגלית), 7 בינואר 2013

סרט: ריאיון עם דולה בן יהודה, בתו של אליעזר בן-יהודה.

סרט: אליעזר בן-יהודה, הנכד, על קבר סבו בהר הזיתים.

סרט: כתבה אודות גיל חובב, נינו של אליעזר בן-יהודה.

הספרייה הלאומית, מכתב האהבה ששלח אליעזר בן יהודה לרעייתו חמדה מהכלא, "הספרנים": בלוג הספרייה הלאומית, 06.08.2017

96 שנה לפטירת אליעזר בן יהודה, היסטוריום: רגע היסטורי למורים ותלמידים, המרכז ללימודי רוח בספרייה הלאומית

טקס אזכרה לאליעזר בן יהודה, 1938, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים

אליעזר בן-יהודה: במלאת 155 שנה להולדתו (1993), בביצוע ד"ר ניסן נצר, סרטון באתר יוטיוב

גיל חובב ועדי פרוסט, ‏מסע למקום בו נולדה העברית מחדש, באתר ‏מאקו‏‏, ‏4 באוקטובר 2014‏

הערות שוליים

1. ^ גם גלובוקויה, גלמבוקיה; ברוסית: Глубокое; בבלארוסית: Глыбокае; בפולנית: Głębokie

2. מזכרונות אליעזר בן־יהודה, בתוך: ^ אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק לו: תחית הדיבור העברי, עמ' 365-366.

3. ^ אליעזר בן יהודה, 'יהודה וגליל', אתתל"ג (1903), מתוך אתר פרויקט בן יהודה.

4. ^ Mordecai Kosover, Arabic Elements in Palestaine Yiddish, Jerusalem 1966.

5. ^ סילבר, שלמון, ברטל, 'דיון: עקיבא יוסף שלזינגר - הציוני הראשון?', קתדרה 73 (1994), עמ' 99-97. עוד על מקומה של העברית בצפת ראו: רבקה אמבון, הרב שמואל הלר (1884-1803) ומקומו בקהילה האשכנזית בצפת, עבודת דוקטור, אוניברסיטת תל אביב, 2016, פרק 14 - ד: מקומה של העברית.

6. מזכרונות אליעזר בן־יהודה, בתוך: אברהם יערי, ^ זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק לו, עמ' 376-377; יוסף לנג, דבר עברית!, כרך א, עמ' 198.

7. ^ יוסף לנג, 1 דבר עברית!, עמודים 267-2592 3

8. ^ יוסף לנג, 1 דבר עברית!, עמודים 275-2722

9. ^ נתן אפרתי, אחד העם, ביאליק והרצל לועגים לבן יהודה, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2022

10. ^ יוסף לנג, 1 דבר עברית!, עמוד 7152

11. מזכרונות אליעזר בן־יהודה, בתוך: ^ אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק לו: תחית הדיבור העברי, עמ' 380.

12. ^ לנג, עמודים 66-67

# data[].attributes.attachment_link.title
אליעזר בן-יהודה - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
אליעזר בן־יהודה ( כ"א בטבת תרי"ח, 7 בינואר 1858 - כ"ו בכסלו תרפ"ג, 16 בדצמבר 1922) היה מחוללה המרכזי של החייאת הדיבור העברי ב ארץ ישראל החל מסוף המאה ה־19 ועד תחילת המאה ה־20, והדמות המזוהה ביותר עם תהליך זה.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
האקדמיה ללשון העברית

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
כ"א בטבת תרי"ח - כ"ו בכסלו תרפ"ג (1858-1922)

אליעזר בן־יהודה היה חלוץ הדיבור העברי וחוקר העברית. הוא חולל והניע את תהליך השיבה המלאה אל העברית. בן־יהודה פעל להפצת רעיונותיו באמצעות עיתוניו, הקים את ועד הלשון העברית וחיבר את מילונו הגדול לעברית לתקופותיה, שהמשכו במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית.

ראו גם: יד בן־יהודה, חידושי בן־יהודה, הוקרת אונסק"ו לבן־יהודה

בן־יהודה הצעיר

אליעזר יצחק פרלמן נולד בכ"א בטבת תרי"ח (7 בינואר 1858) בעיר לוז'קי (Luzhki; אז בפלך וילנה של החבל הצפון מערבי של הקיסרות הרוסית, היום בצפון בלארוס). את השכלתו הראשונית רכש אליעזר ב"חדר". בשנת 1871, בהגיעו למצוות, הוא נשלח אל דודו בעיר פולוצק ללמוד בישיבה. ראש הישיבה הרב יוסי בלויקר, שהיה משכיל נסתר, הפגיש את הנער עם הדקדוק העברי (שהיה אסור אז ללימוד) ועם ספרות ההשכלה. משגילה זאת הדוד, העביר את אליעזר לעיירה גלובוקויה, ובה התוודע הנער לשלמה נפתלי הרץ יונאס, חסיד חב"ד לשעבר שהפך למשכיל, ולבנותיו דבורה (לימים אשתו הראשונה) וביילה (פולה, לימים אשתו השנייה). בשנים 1874-1877 למד אליעזר בבית הספר הראלי בדווינסק (דינאבורג), ולאחר סיום לימודיו נסע לפאריס ללמוד רפואה (1878). אולם הוא נאלץ להפסיק את לימודיו כשחלה בשחפת. תחת זאת החל ללמוד בבית המדרש למורים של חברת "כל ישראל חברים".

עוד בתקופת לימודיו בבית הספר התעורר אליעזר למאבקו של העם הבולגרי לעצמאות, בעקבותיו נתפס לרעיון "תחיית ישראל על אדמת אבות", ומאוחר יותר - גם לרעיון תחיית הדיבור העברי. את רעיונותיו פרסם לראשונה במאמרו שאלה נכבדה, שנדפס בווינה בכתב העת השחר שבעריכת פרץ סמולנסקין בניסן תרל"ט (1879). על המאמר הוא חתם - לראשונה - בשם העט בן־יהודה.

בסוף חורף תרמ"א (1881), לאחר ששהה באלג'יר החמה בשל מחלת השחפת, הוא חזר לאירופה ונשא לאישה את אהובתו דבורה יונאס בווינה. בתשרי תרמ"ב (אוקטובר 1881) עלה הזוג הצעיר לארץ ישראל. עם הגיעם ליפו הפך אליעזר פרלמן את שם העט שלו לשמו הרשמי ומאז נקרא אליעזר בן־יהודה. כן הכריז שמאותו רגע ואילך ידבר עברית בלבד, ובכך הקים הזוג הצעיר את הבית העברי הראשון. השניים קבעו את מושבם בירושלים.

בן־יהודה מת בביתו שבירושלים בליל שבת, אור לכ"ו בכסלו תרפ"ג (16 בדצמבר 1922), בעודו שוקד על כתיבת ערכים לכרך השמיני של מילונו.

בן־יהודה והעיתונים העבריים

בן־יהודה החל לעבוד בעיתון חבצלת של ישראל דוב פרומקין, והמשיך בעבודתו שם עד סוף שנת 1884.

עוד בעת שעבד אצל פרומקין הוציא בן־יהודה לאור את עיתונו הראשון, מבשרת ציון, שנדפס כתוספת לחבצלת (תרמ"ד, 1884). לאחר שעזב את חבצלת החל בן־יהודה להוציא לאור את הראשון בעיתוניו העצמאיים, הצבי (תרמ"ה, 1884). הוא עסק בעיתונות כשלושים שנה, עד זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.

בן־יהודה השתמש בעיתוניו ככלי להפצת דעותיו בעד התחייה הלאומית ונגד היישוב הישן בירושלים ומנהג ה"חלוקה" שנהג בו וכן להפצת חידושי הלשון שלו. מאבקיו של בן־יהודה וניסיונו ליצור עיתונות חופשית העלו עליו את חמת השלטונות הטורקיים, ואלה סגרו מדי פעם בפעם את עיתוניו. בחנוכה תרנ"ד (1893) אף אסרו את בן־יהודה לזמן קצר. כדי להערים על השלטונות ולהמשיך להוציא את עיתוניו נאלץ בן־יהודה לשנות את שמותיהם.

הקמת אגודות

בן־יהודה פעל גם באפיקים אחרים: בשנת תרמ"ב הוא יסד - עם יחיאל מיכל פינס - את חברת תחיית ישראל, שמטרתה תחייתו הלאומית של עם ישראל בארץ ישראל והחייאת השפה העברית.

כעבור כשמונה שנים, באלול תרמ"ט (ספטמבר 1889), יסד בן־יהודה - עם הרבנים יעקב מאיר (לימים הרב הראשון לציון) וחיים הירשענזאהן ועם חיים קלמי - את חברת שפה ברורה, ששמה לה למטרה "להפך לכל בני עמנו יושבי ארץ אבותינו שפה אחת ברורה, שפת אבותינו הקדמונים הקדושה לנו קדש קדשים" (כך הגדירו ראשי החברה את מטרתה במכתב משנת תרמ"ט, 1889).

כעבור חודשים ספורים (תחילת תר"ן, סוף 1889) נוסד ועד הספרות של חברת שפה ברורה. בן־יהודה נבחר לנשיאו, ונוסף עליו שימשו חברים בוועד הרב חיים הירשזענזאהן, דוד ילין, זאב יעבץ, אברהם משה לונץ, הרב יעקב מאיר ויחיאל מיכל פינס. כעבור זמן קצר שינה הוועד את שמו לועד הלשון. חברת שפה ברורה וועד הלשון התקיימו עד שנת תרנ"א (1891). באלול תרס"ד (1904) חודשה פעולתו של ועד הלשון, ולאחר הקמת המדינה הוא היה היסוד להקמתה של האקדמיה ללשון העברית.

משפחת בן־יהודה

עוד בשנתם הראשונה של אליעזר ודבורה בן־יהודה בארץ ישראל, בט"ו באב תרמ"ב (1882), נולד בנם בן־ציון, הילד העברי הראשון. לימים שינה בן־ציון את שמו לאיתמר בן־יהודה. הוא היה לעיתונאי ועסקן ציוני, והתפרסם גם כנואם מצוין. הוא מת בשנת תש"ג (1943). בכ"ב באלול תרנ"א (1891) מתה דבורה בן־יהודה משחפת, והיא בת 36. כעבור חצי שנה, בשנת 1892, נשא בן־יהודה לאישה את אחותה ביילה, שעלתה לשם כך לארץ ישראל. בעצת בעלה שינתה ביילה את שמה לחמדה.

חידושי המילים ומילוניו הראשונים של בן־יהודה

עוד בשבתו בפאריס, כאשר נתפס לרעיון תחיית הלשון העברית, נתן בן־יהודה את דעתו לחסרונן של מילים עבריות לציון מושגים לועזיים, ובשל כך החל לחדש מילים עבריות למילוי החסר. המילה הראשונה שחידש הייתה מילון, והיא החליפה את הצירוף 'ספר מילים' שהיה נהוג עד אז (והוא עצמו תרגום המילה הגרמנית Woerterbuch). נוסף על כך החל בן־יהודה ברישום מילים מיצירות ספרות עבריות מכל התקופות לשם הכנת מילון עברי מקיף. מילון זה, מלון הלשון העברית הישנה והחדשה, החל לצאת לאור בברלין בשנת 1908.

להוצאת המילון קדמו שלושה ניסיונות של בן־יהודה להוציא לאור מילון עברי־עברי - בשנת תרמ"ז (1887), בשנת תרנ"ה (1895) ובשנים תרס"א-תרס"ו (1900-1905). כמו כן הוציא בן־יהודה מילון כיס עברי־אשכנזי־רוסי (1901) ומילון רוסי־עברי־אשכנזי (1907; בשיתוף יהודה גרזובסקי).

מילונו הגדול של בן יהודה

מילונו הגדול, מילון הלשון העברית הישנה והחדשה, נחשב למפעל חייו הגדול ביותר של בן־יהודה, זולת החייאת הדיבור העברי. המילון יצא לאור בהדרגה בשנים 1908-1959, ובשלמותו הוא מונה שישה עשר כרכים, ועליהם נוסף כרך המבוא הגדול. חמשת כרכיו הראשונים של המילון נדפסו עוד טרם מלחמת העולם הראשונה, והם היחידים שראו אור לפני מותו של בן־יהודה, אור לכ"ו בכסלו תרפ"ג (16 בדצמבר 1922). בן־יהודה עוד הספיק לערוך את הכרך השישי והשביעי של המילון, והם נדפסו לאחר מותו. את הכרך השמיני והתשיעי ערך משה צבי סגל, פרופסור למקרא ולבלשנות שמית באוניברסיטה העברית בירושלים. את שאר הכרכים, לרבות כרך המבוא הגדול, ערך נפתלי הרץ טורטשינר (טור־סיני), פרופסור ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים ונשיא ועד הלשון העברית, ולימים - נשיאה הראשון של האקדמיה ללשון העברית.

לקריאה נוספת

ראובן מירקין, "פרקים בתולדות המילונות העברית החדשה - מאמר שני: מילון בן־יהודה", לשוננו נד (תש"ן), עמ' 311-323

ראובן מירקין, "תרס"ח-תשי"ט (1959-1908) אליעזר בן־יהודה, מלון הלשון העברית הישנה והחדשה", לשוננו לעם נז חוברת ג (תשס"ח): "המילונות העברית במאה העשרים: מחברת ראשונה 1900-1920", עמ' 180-190

ראובן סיוון, "אליעזר בן־יהודה ותחיית הדיבור העברי", לשוננו לעם כד חוברת ג-ד (תשל"ג), עמ' 65-116

נתן אפרתי, "אליעזר בן-יהודה: פנים לא מוכרות בעשור האחרון של חייו", העברית נט, חוברת א-ב (תשע"א)

ראו גם

# data[].attributes.attachment_link.title
אליעזר בן־יהודה - האקדמיה ללשון העברית

# data[].attributes.attachment_link.description
אליעזר בן־יהודה היה חלוץ הדיבור העברי וחוקר העברית. הוא חולל והניע את תהליך השיבה המלאה אל העברית. בן־יהודה פעל להפצת רעיונותיו באמצעות עיתוניו, הקים את ועד הלשון העברית וחיבר את מילונו הגדול לעברית לתקופותיה, שהמשכו במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
אליעזר בן יהודה

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
אליעזר בן-יהודה

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
תחיית השפה העברית

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
תחית השפה העברית

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
האקדמיה ללשון העברית

# data[].attributes.attachment_link.title
השפה העברית - בריינפופ ישראל

# data[].attributes.attachment_link.description
תום ומובי מספרים על השפה העברית ועל גלגוליה

# data[].attributes.headline
מה הייתה השפעתו של אליעזר בן יהודה על החברה באותה התקופה, ומה השפעתו כיום? האם היו חילוקי דעות בנוגע להערכתו ורצון חידוש השפה בין כל האנשים השונים באותה התקופה?

# data[].attributes.subject
מה הייתה השפעתו של אליעזר בן יהודה על החברה באותה התקופה, ומה השפעתו כיום? האם היו חילוקי דעות בנוגע להערכתו ורצון חידוש השפה בין כל האנשים השונים באותה התקופה?