# data[].attributes.headline
Головний пер

# data[].attributes.body
Головний персонаж роману, талановитий хлопець із села, який вирушає до Києва, щоб вступити до господарського інституту.

# data[].attributes.headline
Перше коханн

# data[].attributes.body
Перше кохання Степана Радченка. Це дівчина з його села, з якою він майже не спілкувався, коли жив там, проте потоваришував під час шляху до Києва.

# data[].attributes.headline
Виходець із того ж с

# data[].attributes.body
Виходець із того ж села, що й Степан, який раніше за нього поїхав навчатися в Київ.

# data[].attributes.headline
Жінка середнього вік

# data[].attributes.body
Жінка середнього віку, господарка хати, в якій мешкав Степан, його коханка.

# data[].attributes.headline
Риси характеру

# data[].attributes.subject
Риси характеру

# data[].attributes.body
За характером Надійка була лагідною, покірною, простою. Згодом вона вийшла заміж і дуже змінилася, стала типовою міщанкою.

# data[].attributes.headline
Крамар, рибник, 

# data[].attributes.body
Крамар, рибник, чоловік Тамари Василівни.

# data[].attributes.headline
Надія була в

# data[].attributes.body
Надія була вродливою синьоокою дівчиною:
«Надійка здавалася йому кращою від усіх жінок на пароплаві. Довгі рукава її сірої блузки були миліші йому за голі руки інших; комірець лишав їй тільки вузеньку стьожку тіла на видноті, а інші безсоромно давали на очі всі плечі й перші лінії грудей. Черевики її були округлі й на помірних каблуках, і коліна не випинались раз у раз із-під спідниці. В ній вабила його нештучність, рідна його душі».
Наприкінці роману ми бачимо її такою:
«Хлопець побачив на порозі жінку в широкій червоній хустці, що ховала її постать аж до колін. Це була вона, тільки страшенно змінена, майже спотворена, але в чім саме, він ще не міг сказати. Навіть голос її якось інакше бринів, — якось прикро, певно, погордо. Вона злякала його своєю появою, своєю постаттю, церемонністю й глузливим поглядом».

# data[].attributes.headline
Син Тамари В

# data[].attributes.body
Син Тамари Василівни, бухгалтер у шкіртресті. Це неоднозначний персонаж.

# data[].attributes.headline
Киянка, в як

# data[].attributes.body
Киянка, в яку закохався Степан.

# data[].attributes.headline
Балетна танц

# data[].attributes.body
Балетна танцівниця, яка живе в Харкові, в яку наприкінці роману закохується Степан Радченко.

# data[].attributes.headline
Товариш Степ

# data[].attributes.body
Товариш Степана, студент останнього курсу на відділі цукрової промисловості.

# data[].attributes.headline
Літературний

# data[].attributes.body
Літературний критик, якому Степан хотів показати своє перше оповідання.

# data[].attributes.headline
Поет, друг С

# data[].attributes.body
Поет, друг Степана.

# data[].attributes.headline
Риси характеру

# data[].attributes.subject
Риси характеру

# data[].attributes.body
Автор відверто показує як позитивні, так і негативні риси Степана. До позитивних можна віднести його талановитість, працьовитість, наполегливість, сумлінне ставлення до роботи та своїх обов’язків. До негативних — надмірну самозакоханість, егоцентризм, кар’єризм, заздрість до інших людей, зокрема й до друзів, готовність пожертвувати близькими людьми заради власних цілей, неготовність до відповідальності в особистому житті.

# data[].attributes.headline
Риси характеру

# data[].attributes.subject
Риси характеру

# data[].attributes.body
Левка можна вважати позитивним персонажем: його основними рисами є чуйність та доброзичливість.

# data[].attributes.headline
Образ Тамари Василівни 

# data[].attributes.subject
Образ Тамари Василівни 

# data[].attributes.body
Досить складний. З одного боку, вона зраджує чоловіка та сина заради власної насолоди. З іншого, її кохання до Степана можна витлумачити і як щось глибше, ніж розвага жінки, яка старіє. З її розмов зі Степаном ми дізнаємося про трагічну історію її життя, її вимушеного шлюбу, з’ясовуємо, що Степан був її єдиним коханням у житті. Після прощання з ним вона втратила надію на щастя.

# data[].attributes.headline
Риси характеру

# data[].attributes.subject
Риси характеру

# data[].attributes.body
Це негативний персонаж. Зокрема, він знущався з жінки, жорстоко бив її, намагаючись довести до самогубства.

# data[].attributes.headline
Риси характеру

# data[].attributes.subject
Риси характеру

# data[].attributes.body
З одного боку, це людина оригінальна, начитана; він виявляв прихильність до Степана:
«Цей юнак, мало що старший від Степана літами, був лагідний на вдачу, мрійливий, спокійний, мав тихий голос і якусь глибоку сердечну усмішку»
Він був занадто прив’язаний до матері, тому дуже образився на Радченка, коли дізнався про його нічні зустрічі з його мамою. А в другій частині твору ми бачимо зовсім іншого Максима — пияка, розпусника, циніка.

# data[].attributes.headline
Риси характеру

# data[].attributes.subject
Риси характеру

# data[].attributes.body
За характером Зоська була не надто серйозна, мрійлива, досить вередлива та примхлива, вона не мала чітких планів у житті:
«Вона була вередлива, і чудні, несвітські бажання її охоплювали. За один тільки вечір вона могла хотіти політати аеропланом, постріляти з гармати, бути музикою, професором, будь-яким, до речі, мореплавцем і чабаном».

# data[].attributes.headline
Риси характеру

# data[].attributes.subject
Риси характеру

# data[].attributes.body
Рита була жартівливою та легковажною, вона ставилася до кохання досить цинічно.

# data[].attributes.headline
Риси характеру

# data[].attributes.subject
Риси характеру

# data[].attributes.body
Веселий і здібний хлопець, який любив читати. Він підтримав письменницький талант Радченка. Після закінчення інституту став працювати інструктором кооперативного буряківництва на Київщині й сильно змінився: «не тільки одежею, а й поводженням та тоном голосу, і той перший вигук, що зійшов йому на вуста в привітанні, був тільки відгомоном студентських часів. А далі в мові його почувалась зверхність людини ділової, що не звикла слів своїх марнувати й свідома ціни їх». Він став меркантильною людиною, типовим міщанином.

# data[].attributes.headline
Риси характеру

# data[].attributes.subject
Риси характеру

# data[].attributes.body
Досить негативний персонаж. Спочатку, коли Степан був ще нікому не відомим початківцем, він виявив свою зверхність та байдужість, а згодом, коли той уже здобув популярність, став писати про нього схвальні рецензії — з міркувань літературної кон’юнктури.

# data[].attributes.headline
Він був одним із пер

# data[].attributes.body
Він був одним із перших поціновувачів таланту хлопця, в усьому його підтримував. В численних розмовах зі Степаном Вигорський демонстрував свій гострий розум та дотепність. В його вуста автор вкладає чимало цікавих філософських міркувань. Прообразом цього героя вважають друга Підмогильного Євгена Плужника.

# data[].attributes.headline
Зовнішність 

# data[].attributes.body
Зовнішність парубка приваблива:
«На зріст він був високий, тілом міцно збудований і смуглий на обличчі. Молоді м’які волосинки, неголені вже тиждень, надавали йому неохайного вигляду. Але брови мав густі, очі великі, сірі, чоло широке, губи чутливі. Темне волосся він одкидав назад, як багато хто з селюків і дехто тепер з поетів».

# data[].attributes.headline
«Студент-сільськ

# data[].attributes.body
«Студент-сільськогосподарник з їхнього ж села… Він був лагідний і грубший, ніж дозволяв його зріст, отже, з нього був би колись ідеальний панотець, а тепер — зразковий агроном. Сам з діда-прадіда селюк, він чудово вмів би допомогти селянинові чи то казанню, чи науковими порадами. Учився він дуже акуратно, ходив завсігди в чумарці й над усе любив полювання».

# data[].attributes.headline
Зовнішність 

# data[].attributes.body
Зовнішність жінки описано побіжно, вона була огрядною:
«Хлопець побачив жінку, одутлу й оспалу, в синій, добре знайомій йому сукні, що тепер ледве стримувала повінь її брезклого тіла».

# data[].attributes.headline
Автор побіжно описує

# data[].attributes.body
Автор побіжно описує її мініатюрну зовнішність: «Мале на зріст — йому якраз під пахви, худеньке, в плескуватому капелюшкові»; Її обличчя «було прикрашене білявими кучерями з-під плескуватого капелюха.Воно було на диво жваве, кожен порух душі на ньому зразу ж позначався…»

Вона видавалася Радченкові уособленням усього міського:

«Саме міськість і вабила його в ній, бо стати справжнім городянином було першим завданням його сходу. Він ходитиме з нею скрізь по театрах, кіно та вечірках, дістанеться з нею суто міського товариства, де його, певна річ, приймуть та вшанують».

# data[].attributes.headline
Зовнішність<

# data[].attributes.body
Зовнішність вона мала дуже ефектну та спокусливу:
«Та жінка мала спокійне, майже нерухоме довгасте обличчя, що в прямокутній рамці гладенького стриженого волосся з рівним пасмом над очима нагадувало щось старовинне, витончене й застигле, незмінно молоде, певне своєї краси й урочисте, як обличчя давніх єгиптянок, що йшли з віялами за фараоном. Натомість очі її жили, ворушились і сміялись за все обличчя,— великі облудні очі, що блищали в мороці, як у кицьки. Одягнута була, скільки він роздивився, в темну оксамитову сукню, що переходила вузькою смужкою через одне, геть оголене плече».