# data[].attributes.headline
SKOVORODANCE: Харківський літмузей, Сергій Жадан і Юрій Гуржи презентували реґі-альбом на тексти Григорія Савича Сковороди

# data[].attributes.subject
SKOVORODANCE: Харківський літмузей, Сергій Жадан і Юрій Гуржи презентували реґі-альбом на тексти Григорія Савича Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.description
A new music service with official albums, singles, videos, remixes, live performances and more for Android, iOS and desktop. It's all here.

# data[].attributes.headline
Пам’ятну срібну монету “Сад божественних пісень” номіналом 20 грн випустили з нагоди 300-річчя з дня народження Сковороди. Діаметр монети – 50 мм, тираж – до 2 500 шт.

# data[].attributes.subject
Пам’ятну срібну монету “Сад божественних пісень” номіналом 20 грн випустили з нагоди 300-річчя з дня народження Сковороди. Діаметр монети – 50 мм, тираж – до 2 500 шт.

# data[].attributes.attachment_link.title
Монета_300_Соворода

# data[].attributes.headline
Кросворд. Григорій Сковорода

# data[].attributes.subject
Кросворд. Григорій Сковорода

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Кросворд. Григорій Сковорода

# data[].attributes.attachment_link.description
Розгадайте кросворд і дізнайтеся, як Сковорода називав себе. Удачі! Потрібна підказка? Тисни на лампочку.

# data[].attributes.headline
До 300 річчя від Дня народження

# data[].attributes.subject
До 300 річчя від Дня народження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода Григорій у  живописі

# data[].attributes.headline
Прокачай мозок разом зі Сковородою. 

# data[].attributes.subject
Прокачай мозок разом зі Сковородою. 

# data[].attributes.body
Розшифруй 15 афоризмів мовою емодзі. Удачі!

# data[].attributes.headline
Життєві цінності від Григорія Сковороди

# data[].attributes.subject
Життєві цінності від Григорія Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Життєві цінності від Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.description
Що таке життєва цінність людини? Безумовно це те, чим дорожить, до чого прагне і про що вона думає: життя, щастя, любов, дружба... А які ще цінності, окрім вищезгаданих, сповідував Григорій Сковорода? Знайдіть їх. Успіхів! 
Потрібна підказка? Тисни на лампочку.

# data[].attributes.headline
Кримськотатарське коріння Григорія Сковороди. Міф чи реальність?

# data[].attributes.subject
Кримськотатарське коріння Григорія Сковороди. Міф чи реальність?

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Іслам в Україні

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Український філософ і поет Григорій Сковорода добре відомий якосновоположник східноєвропейської філософської школи. Його предки поматері були козаками Канівського полку. Материне дівоче прізвище − Шангіреєва. Відомо, щов1650 році один із предків Пелагеї Степанівни Шангіреєвої був такий собі Іван Шангіреєв, наказний полковник Канівського полку.

Надумку низки дослідників, Іван Шангіреєв був сином кримського хана Саадета ІІ Гірея. Однак добре відомо, щоСаадет ІІ помер у1587 році вАстрахані, і серед його дітей небуло сина наім'я Іван. Навіть якщо припустити, щодитина народилася від невідомої нам наложниці врік смерті хана, товиглядає досить сумнівним, щоб козака, якому вже йшов сьомий десяток років, призначили наказним полковником. Ймовірно, розгадку таємниці походження роду Шангіреєвих варто шукати віншому місці.

УСаадета ІІ було четверо синів, двоє зних Мехмед і Шахін народилися вНогайській орді, коли їх батько був вигнаний зКриму. Пізніше синам вдалося повернутися і долучитися доборотьби заханський престол. Після довгих поневірянь у1623 році Мехмед був проголошений Кримським ханом під ім'ям Мехмед ІІІ. Його брат і вірний соратник Шахін отримав другу зазначимістю посаду вханстві − калги.

Однак у1624 році османським султаном став Мурад IV, який усунув Мехмеда ІІІ і призначив кримським ханом його конкурента Джанібека. Брати відмовилися підкориться султану, вступивши увідкриту боротьбу зосманами. Уцій боротьбі вони вирішили залучити насвою сторону запорізьких козаків. Напереговори вСіч угрудні 1624 року рушив сам калга Шахін. Можна припустити, щовже тоді брати Гіреї виношували плани щодо відторгнення Криму від Османської імперії.

НаСічі Шахіну вдалося укласти із запорожцями взаємовигідний договір про спільну боротьбу зосманами. Татари зобов'язалися ненападати наземлі Війська Запорозького і допомагати запотреби. Козаки зі свого боку обіцяли допомагати братам вборотьбі заханський трон. Важко сказати, скільки часу пробув Шахін назапорізьких землях, але абсолютно очевидно, щостосунки ці були більш ніж дружні, щоі показали наступні події.

Після переговорів зкозаками брати Гіреї домовилися про підтримку зурядом Речі Посполитої. Уцій ситуації султан Мурад IVухвалив рішення визнати Мехмеда ІІІ кримським ханом. Слідом зацим султан послав хану наказ напасти напольські землі. Небажаючи псувати хороші відносини зВаршавою, калга Шахін відправив польській владі лист зпопередженням про підготовлюваний набіг.

Новий поворот відбувся у1628 році, коли султан Мурад IVвчергове змінив рішення і відсторонив братів Гіреїв від управління Кримським ханством. Нечекаючи османської армії, Шахін начолі кримськотатарського війська рушив наБуджак. Йому вдалося захопити Кілію таІзмаїл, але вбитві під Бабадагом він був розгромлений і втік доКриму. Ось тут йому і знадобилася допомога запорожців. Шахін послав гінця догетьмана Михайла Дорошенка, який із шеститисячним загоном увійшов доКриму.

Убитві нарічці Альма татарсько-запорізька армія розгромила війська османів. Узапеклому бою загинули гетьман Дорошенко і полковник Голуб. Залишки турецької армії сховалися під стінами фортеці Кафа. Надопомогу місту прибули підкріплення зі Стамбула. Мехмед і Шахін разом зкозаками покинули Крим і пішли вЗапоріжжя. Розв'язка відбулася навесні 1629 року. Запорожцям і братам Гіреям вдалося зібрати нову велику армію (до40 тис. осіб), разом зякою вони рушили доПерекопу. Їм назустріч вийшло військо під командуванням хана Джанібека.

Під час бою Мехмед Гірей був убитий (заоднією зверсій запорожцями, коли він намагався здатися османам), айого брат Шахін був поранений і разом зневеликим загоном пішов уМалу Ногайський орду. Після декількох років поневірянь Північним Кавказом таІраном Шахіна погодився прийняти султан Мурад IV. Щоб позбутися неспокійного Гірея, він відправив його впочесне заслання наострів Родос. Там у1641 році Шахін був страчений (задушений) занаказом нового султана Ібрагіма I.

Бурхлива біографія Шахін Гірея, його тривалі контакти зукраїнськими козаками дають достатньо матеріалу для того, щоб допустити, щовже під час свого першого візиту доУкраїни він міг одружитися зоднією зкозачок. Цілком можливо, щовід цього шлюбу унього і народився син Іван Шангіреєв, родоначальник козацького роду, майбутній наказний полковник Прилуцького полку.

Надумку кримських дослідників Володимира Казаріна і Марини Новікової, Іван Шангіреєв є предком нетільки Григорія Сковороди, айвидатного російського поета Михайла Лермонтова.

Зіншими матеріалами зсерії "Історія Ісламу вУкраїні" можна ознайомитися за посиланням.
Олександр Степанченко спеціально для "Іслам вУкраїні"

# data[].attributes.attachment_link.title
Кримськотатарське коріння роду Григорія Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.description
Український філософ і поет Григорій Сковорода добре відомий якосновоположник східноєвропейської філософської школи. Його предки поматері були козаками Канівського полку. Материне дівоче прізвище − Шангіреєва. Відомо, щов1650 році один із предків Пелагеї Степанівни Шангіреєвої був такий собі Іван Шангіреєв, наказний полковник Канівського полку. Надумку низки дослідників, Іван Шангіреєв був сином кримського хана Саадета ІІ Гірея.

# data[].attributes.headline
Григорій Сковорода. Листи до Михайла Ковалинського. №74. Читає Вікторія Сергієнко.

# data[].attributes.subject
Григорій Сковорода. Листи до Михайла Ковалинського. №74. Читає Вікторія Сергієнко.

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Сковорода. Листи до Михайла Ковалинського. №74. Читає Вікторія Сергієнко.

# data[].attributes.headline
Віртуальна виставка присвячена 300-річчю з Дня народження Г.С.Сковороди

# data[].attributes.subject
Віртуальна виставка присвячена 300-річчю з Дня народження Г.С.Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.title
Віртуальна виставка присвячена 300-річчю з Дня народження Г.С.Сковороди

# data[].attributes.headline
Ментальна карта "Життєвий шлях Григорія Сковороди"

# data[].attributes.subject
Ментальна карта "Життєвий шлях Григорія Сковороди"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ліцей Гармонія

# data[].attributes.attachment_link.title
ментальна карта_Сковорода.pdf

# data[].attributes.headline
Літературний музей Григорія Сковороди, Коврай

# data[].attributes.subject
Літературний музей Григорія Сковороди, Коврай

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
літературний музей григорія сковороди рейтинг рейтинг літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди інформація інформація літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди адреса адреса літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди телефон телефон літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди години роботи години роботи літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди сайт сайт літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди ціна ціна літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди фото фото літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди новини новини літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди відгуки відгуки літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди поради поради літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди доступність доступність літературний музей григорія сковороди літературний музей григорія сковороди інклюзія інклюзія літературний музей григорія сковороди

# data[].attributes.attachment_link.title
Музей Сковороди, Коврай: інформація, фото, відгуки

# data[].attributes.attachment_link.description
Детальна інформація про "Літературний музей Григорія Сковороди" в Ковраї: рейтинг, адреса, телефон, сайт, фото, відгуки, вартість, практичні поради.

# data[].attributes.attachment_caption
Легенди та перекази про перебування відомого філософа у селі Ковраї | Facebook

# data[].attributes.headline
Легенди та перекази про перебування відомого філософа у селі Ковраї

# data[].attributes.subject
Легенди та перекази про перебування відомого філософа у селі Ковраї

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Коврайський НВК ім. Г. С. Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.title
До дня вшанування пам'яті Г.С. Сковороди вчителі Коврайського НВК пропонують прослухати легенди та перекази про перебування відомого філософа у нашому селі | By Людмила | Facebook

# data[].attributes.attachment_link.description
0 views, 48 likes, 0 loves, 5 comments, 17 shares, Facebook Watch Videos from Людмила Малимон: До дня вшанування пам'яті Г.С. Сковороди вчителі Коврайського НВК пропонують прослухати легенди та...

# data[].attributes.attachment_caption
І світ мене не впіймав... (2004). Юрій Зморович, Анатолій Кучеренко

# data[].attributes.headline
«І світ мене не впіймав…». Фільм про останні роки життя видатного українського філософа	

# data[].attributes.subject
«І світ мене не впіймав…». Фільм про останні роки життя видатного українського філософа	

# data[].attributes.attachment_link.title
І світ мене не впіймав... (2004)

# data[].attributes.headline
М.Івченко "Напояні дні" (повість про Сковороду)

# data[].attributes.subject
М.Івченко "Напояні дні" (повість про Сковороду)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Повість

1924 рік

Ах, ти, тоска проклята!

Ох, докучлива печаль!

Гризеш мене з малих літ,

Як міль одежу, як іржа сталь!

Ах, ти, скуко! Ах ти, муко, люта муко!

Де не піду - все з тобою, всюди, всякий час.

Ти, як риба з водою, все коло нас!

Григорій Сковорода

На Либідь кияни виганяли худобу. Заспані дівчата з довгими лозинами в руках протирали очі й зацікавлено дивились на чудного юнака в зеленкувато-рудому сурдуті, в панчохах, що йшли до самих колін, в якихось дивних, припорошених, старих, але зовсім незвичайних черевиках, у високім брилі.

Обличчя було моложаве, все поголене, з легкою дитячою всмішкою.

- Добрий ранок, дівчата!

Дівчата чмихнули, затулили рота рукою й засоромлено відвернулись.

- Не впізнають земляка!

Григорій спинився, зняв бриля й червоною хусткою заходився витирати піт на лобі.

Дівчата відійшли вбік і зацікавлено стежили за ним.

Юнак хвилину постояв, а далі сів на пеньку широкої верби й почав передихати.

- Київ! Київ! Alma mater![1] Хай Бог благословляє!

Берег річки був якскраво-зелений! На оболоні завзято скубли молоду траву табуни гусей. Інколи піднімали голови й лагідно сюсюкали до гусенят.

В той саме час із-за гори, з-за низеньких будинків, що впірнули в густу, ще зовсім свіжу зелень, визирнули перші смуги променів, загорілись у росах і розсипались на довгі рясні лінії.

В Лаврі[2] вдарив дзвін і заспівав довгим срібним голосом кудись у широкі простори: на Бровари й Ірпінь.

Григорій устав і напружився, гостро вслухаючись.

Очі загорілись дивним вогнем і раптом запливли сльозами.

- Свята земля! Рідна, свята земля!

Він підсунув торбинку, причепив на бік дивну чорну з білими кісточками сопілку, стукнув високою палицею, усміхнувся якійсь радісній думці.

І пішов легкою бурсацькою ходою, простягаючи довгу шию вперед.

З воріт дехто визирав і дивувався з цього довгого стрункого юнака.

Григорій до всіх привітно посміхався, наче знав кожного.

Попід горою князя Володимира тихо булькотав струмок.

Старий, ізчорнілий хрест сумно похилився на долину, простягши перехрестя в повітрі, над вітами дерев, ніби захищаючи від нападу затишні байраки.

В прогалину визирнув Дніпро, бурхливо бавлячись на сонці і втомно бризкаючи піною.

І знову спинився Григорій і замислився...

Тінь Володимира, сиза в променях ранку, пройшла перед очима, хвилину постояла під горою й спустилась на долину.

Згадав за все.

Хотів старий князь, як добрий господар, дати радість землі, а що сталось?..

- Чому її залито було всю кров'ю? Чому полягли над нею печаль і стогін?

...Радісно тішив серце повний, срібно-дзвінкий поклик Лаври, що спокійно щоранку благословляв землю.

Григорій пішов далі, але зразу ж стало чомусь сумно.

Той смуток, що завжди, ще з дитинства, точив серце, раптом знову повстав.

Там, за кордоном, блукаючи по чужих землях, Григорій позбувся був його зовсім. І було тоді надзвичайно радісно й легко,- а кожний день святочно проходив.

Чому ж це тепер знову, тут, він починає заходити в серце?

Під новою брамою в ряд сиділи старці й жалібно голосили. Один із них грав на ліру й так захопився, що, здавалося, забув і за саму милостиню. Поруч із духовними піснями вривалися поодинокі жалі за ще недавнім минулим, й невеличкий гурт людей уважно слухав цього старого лірника.

Чомусь його співи гостро вразили Григорія. Проте він постояв хвилину й пішов у браму.

В мурах монастиря снували поодинокі гуртки прочан, побожно вклонялися кожному місцю, заходили в келії й виходили звідти, спітнілі й засмучені.

Серед прочан були здебільшого жінки, одягнуті в темне. Григорій згадав, що тепер весняні хліборобські роботи й чоловіки всі в полі. А проте дивно було бачити цей люд, ще недавно такий сміливий та завзятий, а нині покірний, пригнічений.

- Чого ви шукаєте серед цього зчорнілого каміння?

Одна бабуся дуже уважно приглядалася до Григорія, до його всього поголеного обличчя, ніби впізнаючи в нім когось свого.

Григорій привітно посміхнувся: хтозна, може, землячка з Лубенщини сюди забилась...

Та раптом бабуся відвернулась, почала хреститись та плюватись.

- Німець куцохвостий! І сюди забився! Геть, погане, нечиста сило!

Григорій голосно розсміявся. За старою бурсацькою звичкою хотів показати язика й подражнити сердиту бабу,- а пройшов тихо й засмучено, уважно вдивляючись у церкву, що пишалась на сонці великозірчатими банями.

В церкві йшла служба. Жовті воскові свічки тріщали хилитливим полум'ям перед образами. Товпився народ, по боках стояли чорні постаті в високих клобуках, жовті, скам'янілі.

І зразу ж стало без міри нудно від цих тупих, здерев'янілих облич, від того хору, що дико викрикував на криласі.

Згадалися служби католицькі, злагоджені, врочисті, з прекрасною барвистою музикою й хлоп'ячими співами.

- ...Herr Pfanne! Herr Pfanne![3]

В долині Рейну сяяло сонце, зеленіли густі виноградники, а в небі синіли верхів'я гір, що підносять людський дух кудись у далечінь, у чарівну мрійність.

- Signore Scovoroda! Signore Scovoroda![4]

Це кликала юна, палка італійка.

А синьйор Сковорода тоді тікав, як дикий звір, упійманий у тенета. Італійка дзвінко сміялась над дивним Russ'om.

Сковорода вийшов із церкви. Дехто з ченців уважно придивлявся до нього. Може, впізнав,- але Сковороді чомусь важко було признаватись і говорити.

Було на думці йти додому, в Чорнухи. Дорога лежала через Поділ, і Сковорода при нагоді хотів заглянути до Академії[5].

Навколо Академії тихо шелестіли явори, в стінах будинку гуділо густим, нудним бурсацьким шумом.

Товсті присадкуваті колонади будинку сумно, по-старечому дивились на Сковороду.

Чомусь було тоскно, а разом і приємно.

Згадалось юнацтво, шалені молодечі витівки: як утікали до Дніпра, на нічні лови риби, на околиці Києва в чужі сади, а спритніші й до дівчат. Стелилось широке барвисте життя, а багатьом воно замкнулось у стінах монастирів на сувору службу Богові, на важку митру[6]. Дехто з бурсаків боязко виглянув, придивився і впізнав:

- Грицьку? Це ти?

Григорій, червоніючи, посміхався. Двоє нерішуче, але зацікавлено підійшли й привітались.

- А що це на тобі? От чудний який, їй-богу! Як німець лопуцьковатий! І то так усі ходять у Німеччині?

- А як кому доведеться!

- Ну, брат, і чудний ти! Їй-богу!

Старший, високий чолов'яга, почав уважно оглядати.

- А я тобі скажу, що нічого, брате, добре! І я б охочий одягти замість оцих лапсердаків. Теліпається тобі,- тільки собак дратувати на Подолі!

- Ну, а як вам тут живеться?

- Нам? Нудно! Намилюємо Святе письмо так, що аж млосно робиться! Голова набубніє тобі, як лубок! Нудно, братухо, дуже нудно! Та й на дідька воно! В ченці йти не хочеться, а так на Московщину, до цих Етіопів!..[7] Теж, брат, несолодко. Ех, на коня б оце та в степи широкі! Гойдай тоді хвилі вітру-тільки держись!

Він трохи помовчав.

- Слухай, Грицьку, а покурить нема в тебе?

- Ні, я не курю!

- От шкода! А кажуть, німці добрий тютюн курять!

Сковорода хутко попрощався й пішов далі.

З-за Дніпра чомусь довго не повертався човен.

Сковорода сів у холодку під вербою й став чекати.

Сьогодні зранку, як тільки засіріло надворі, Сковорода подався в дорогу і встиг пройти більш як 50 верстов. У тілі почувалася втома, голод уже морив. Вражіння від Києва дивно плуталися зі спогадами про життя на чужині.

Сковорода згадав, що в торбині був хліб. Він вийняв сухий шматок, натер цибулею і почав смачно їсти.

Потім підійшов до невеличкого струмка, що протікав з-під гори, і довго пив холодну воду.

Тоді знову сів на старе місце, й вийняв сопілку, оглянув її тепло, й заходився грати тихих задумливих мелодій на дивній сопілці з білими кісточками.

На Дніпрі купалося сонце, розбивалось на дрібних хвилях, у шумах хвиль, у далечині затонів переливало веселками. Над хвилями вставали чайки й ластівки. Десь скидалась і плескала риба, віддаль ріки мережилась синявими збрижами струменів, по тім боці біліли волохаті полові лози. А геть далі йшли безкраї ліси Броварів.

В сивині лугів майоріли табуни товару з яскравими плямами пастухів.

Чомусь знову згадались далекі юнацькі часи.

Осінньої зоряної ночі йшов пішки з Чорнух до Києва, в бурсу.

Чого так тремтіло тоді серце молодечим запалом?

Чому так хотілось жити тоді звичайним тихим життям, любити простори, сонце, сині далечіні, дихати міцним щебцем і тихим затишно-лагідним смутком вечорів?

І ось хтось розрізав життя на дві смуги. І жодна не знає собі місця ні тут, на батьківщині, ні там - у далеких чужих краях.

Якоюсь тьмяною радістю ваблять ліси й безкраї обрії степів.

Хто кличе туди, за бузові димища? Що за ними твориться?

Якась дівчина, вся в темному, пішла лісовими стежками на росяні поляни з нерозгаданою усмішкою на вустах. А від неї лягла довга сіра тінь.

...Тінь! Це перший символ туги. Тому так болить, у камінчик стискується серце.

Під тихі журливі звуки флейти мимоволі встали далекі дні на чужині.

Долина Рейну, ще юна й свіжа, вся заросла великими незруйнованими лісами. На гострих виступах ще хмурилися старі темні замки.

А внизу молоді сади й виноградники. Поміж ними білі привітні будинки швейцарців. І все обперезано горами.

Куди не кинеш оком - скрізь застигає зір на холодних карбованих лініях, яскраво-білих, червоних і синіх.

Гори гнітять густими тінями вечорів. Гори благословляють радістю голубиною кожний сонячний ранок, коли сонце довго-довго вмивається й не натішиться собою!

Тоді серце голосно стукає в клітку й хоче спорхонути, полинути на верхів'я гір.

Стрункий довгоногий Григорій, легкий, як гірська сарна, хутко переходив із перевалу на перевал.

І не було втоми духові, і втома тіла була без міри солодка.

В невеличких тихих корчмах, у єзуїтських орденів любив спинятись. Там випивав кухоль холодного молока зі скибкою хліба з маслом; інколи давали свіжих яблук та винограду. Тоді серце наливалося соком.

І скрізь привітна зустріч, несподівана й цікава пригода, і скрізь бажаний гість.

Як приємно бути завжди в гостях!

І що, властиво, наше життя, як не радість перебування в гостях!

Треба ж пройти в ньому якнайлегше.

І що ми самі, як не тимчасові мандрівники на цій прекрасній планеті! Треба тільки спромогтись і знайти відміряну нам зарані стежку, "потрібне зробити не важким, а важке не потрібним".

Товстий пузатий Жан Жак Руссо[8] на одній віллі сердито бубонів: "Я, m-г Skovoroda, розвалив би всі будинки, всі брудні оті ями гноюки - наші Парижі, Лондони, Марселі й Відні, я б поскидав усі прикраси, що натягують люди на себе.

# data[].attributes.attachment_link.title
Напоєні дні (повість про Г. Сковороду) - Михайло Івченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Повість 1924 рік Ах, ти, тоска проклята! Ох, докучлива печаль! Гризеш мене з малих літ, Як міль одежу, як іржа сталь! Ах, ти, скуко! Ах ти, муко, люта муко! Де не піду - все з тобою, всюди, всякий час. Ти, як риба з водою, все коло нас!

# data[].attributes.headline
Ліна Костенко "Ой ні, ще рано думати про все..." 

# data[].attributes.subject
Ліна Костенко "Ой ні, ще рано думати про все..." 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
* * *

Ой ні, ще рано думати про все.
Багато справ ще у моєї долі.
Коли мене снігами занесе,
тоді вже часу матиму доволі.

А поки що - ні просвітку, ні дня.
Світ мене ловить, ловить... доганя!

Час пролітає з реактивним свистом.
Жонглює будень святістю і свинством.

А я лечу, лечу, лечу, лечу!
- Григорій Савич! - тихо шепочу.

Минає день, минає день, минає день!
А де ж мій сад божественних пісень?

Он бачиш, хто сидить в тому саду?
Невже я з ним розмову заведу?..

... Прикипіли ноги до постаменту, хліб у торбі
закам'янів. - Біда, - каже Григорій Савич. -
Він мене таки спіймав, цей світ, добре хоч,
що на тому світі. Нічого, якось відштовхнуся
від постаменту, та й підемо.

... От ми йдемо. Йдемо удвох із ним.
Шепоче ліс: - Жива із кам'яним!
- Диви, дива! - дивується трава. -
Він кам'яний, а з ним іде жива!

І тільки люди зморщили чоло:
- Не може бути, щоб таке було.
Та їх давно вже хтось би зупинив!
... Тим часом ми проходим серед нив.

Ніхто не сміє зупинити нас.
... Тим часом ми проходимо крізь час.

Він твердо ставить кам'яну стопу.
Йдемо крізь ніч, крізь бурю у степу.
Крізь дощ і сніг, дебати і дебюти.
Ми є тому, що нас не може бути.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ой ні, ще рано думати про все... - Ліна Костенко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
* Ой ні, ще рано думати про все. Багато справ ще у моєї долі. Коли мене снігами занесе, тоді вже часу матиму доволі. А поки що - ні просвітку, ні дня. Світ мене ловить, ловить... доганя! Час пролітає з реактивним свистом. Жонглює будень святістю і свинством. А я лечу, лечу, лечу, лечу!

# data[].attributes.headline
В.Стус "Голос Сковороди"

# data[].attributes.subject
В.Стус "Голос Сковороди"

# data[].attributes.attachment_link.title
стуссковорода

# data[].attributes.headline
В.Стус "Дума Сковороди"

# data[].attributes.subject
В.Стус "Дума Сковороди"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Василь Стус - Дума Сковороди

Блакитний світ - як блекота,
Блакитний світ - звечірнів.
З тобою ж - тільки той і та,
і тільки те, що вірне.
Чи йми їм віри чи не йми -
вони живуть, як п'ють.
Живуть сами і ждуть сами,
сами себе кують.
А все те - хто ти, що ти сам,
а все те - ким би стати? -
Однаково: філософом
чи й до отари пастирем.
Однаковісінько. Пусте.
Живеш - і жий, і доста.
Коли ти сам собі ростеш,
і сам себе не просиш.
Бо є і зорі угорі,
і небо є вечірнє.
І є поріг, низький, як гріх,
тобі єдино вірний.

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Стус - Дума Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.description
separator headline="h2" title="Василь Стус - Дума Сковороди"] Блакитний світ - як блекота, Блакитний світ - звечірнів. З тобою ж - тільки той і та, і тільки те, що вірне. Чи йми їм віри чи не йми - вони живуть, як п'ють. Живуть сами і ждуть сами, сами себе кують.

# data[].attributes.headline
Д.Павличко "Сковорода"

# data[].attributes.subject
Д.Павличко "Сковорода"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Дмитро Павличко. Сковорода (Поезія)

# data[].attributes.headline
П.Білецький-Носенко "Мудрець да старшина войсковий"

# data[].attributes.subject
П.Білецький-Носенко "Мудрець да старшина войсковий"

# data[].attributes.headline
П. Білецький-Носенко. "Сковорода". Вірш

# data[].attributes.subject
П. Білецький-Носенко. "Сковорода". Вірш

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
білецький-носенко п.п.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода - Білецький-Носенко Павло Павлович

# data[].attributes.attachment_link.description
Білецький-Носенко П.П. Сковорода

# data[].attributes.headline
В.Ч. "Сковорода". Вірш

# data[].attributes.subject
В.Ч. "Сковорода". Вірш

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода. 1946

# data[].attributes.headline
Ю. Клен "Сковорода". Вірш

# data[].attributes.subject
Ю. Клен "Сковорода". Вірш

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода - Юрій Клен, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Піти, піти без цілі і мети... Вбирати в себе вітер і простори, І ліс, і лан, і небо неозоре. Душі лише співать: "Цвіти, цвіти!" Аж власний світ у ній почне рости, В якому будуть теж сонця, і зорі, І тихі води, чисті і прозорі. Прекрасний шлях ясної самоти.

# data[].attributes.headline
П.Тичина "Сковорода". Поема-симфонія

# data[].attributes.subject
П.Тичина "Сковорода". Поема-симфонія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ALLEGRO GIOCOSO 1

1 Весело, грайливо. Музична п'єса, що виконується у швидкому
темпі (італ.).- Ред.

...Три місяці пробігло,
мов кораблі веселі в морі -
всіма цвітами процвітані,
добрим скарбом переповнені.
Три місяці - пустинь Китаївська
і в ній Сковорода
немов пливли -
поміж садами рожаїстими,
серед криничного узлісся,
на полі повному, де хвиля хвилю ллє
і зупинятися не хоче...
Уранці,
ще тільки небо почне наливаться
і вітер зелений одчалить в далечінь,-
уже Сковорода
встає з досвітньої молитви
і в сад іде.
Там птиці ранок опадуть,
клюють-клюють, не доклюються
і солодко співають, сон розказують.
А сонце скрізь у всі кінці,
мов над главою Моїсея,
послало сяючії роги -
і дзвонить, і гуде,
і світ[л]ом землю наповняє
щедро, щедротно.
Сковорода
на землю упаде,

цілує квіти, трави гладить,

росою очі, немов незрячі, протирає -
О господи, як ти всього мене наповнив
щедро, щедротно!
Пошли ж душі моїй спокій,
І мир, і злагоду, й любов,
я більш нічого не бажаю,
О всеблаженний!
І всеблаженний знову десь почує,
і Сковороді
такий мир у серце ввійде,
що він од радості і бігає, і плаче,
і кожне дерево вітає,
метелику й комашці дякує -
за все, за все!
Тим часом дзвін із-за тополь
покличе пустинь на обідню.
І бога грізного устав
ідуть вичитувать ченці похмурі -
один по одному,
попід оградою,
мовчки...
І спиниться Сковорода
(не може не спинитись!) -
він бачить, як вони уже аж перед самим
храмом
оглядуються й поміж себе жорстоко
осуждають,
що гість отця Іустина
до храму невхожий.
І гірко стане на душі.
Замість гармонії пійдуть зітхання,
і думи тяжкі поженуть
у поле, на край світу...
Поле, поле!
Яке воно кругле!
Яке воно просте і довершение -
поле!
За кругом круг тече,
за гору гора забігає.
Отут,
тут справжній ключ до душі.
Колос зігнувся і дивиться в землю -
пізнай себе самого.
Небо в тисячі люстер перехмарюеться --
пізнай себе самого.
Дніпро у тінь пославсь, а повен перебігу -
пізнай себе самого.
Се ж бо єсть:
бренне, текуче і безконечне,
немов фігурний триугол, в якому і три,
і два, й один -
одно і те ж.
Одно і те ж старого городища сум -
пізнай себе самого.
І понад гречкою бриніння бджіл,
а ще отари понад лісом,
і Києва далекого торжественність нагорна,--
усе, усе в природі каже:
пізнай себе самого, пізнай.
І знову сповнюється миру
душа Сковороди.
І тиху флейту з-за пояса діставши,
він починає славить світ,
того, хто в світ його послав
і пізнавать себе самого научив.
І тиха флейта, як метелик,
летить до лісу, на жита,
прозоро над Дніпром тріпоче,
до всіх просторів признається
і повертається назад, немов голубка
з маслиною в дзьобу;
мир, мир душі твоїй,- сказав Всевишній,-
мир.
І слухає Сковорода цю відповідь,
нової пісні починає,
очі заплющені,
хитається в ритм -
подяка богові за все.
Найперше ж:
за те, що потрібне зробив нетрудним,
а трудне непотрібним.
На всіх шляхах життя
єднай свою хисткую волю
з волею творця.
Подяка богові за все.
Грає, грає Сковорода,
а день вже хмариться назад
і якось хилиться, як колос,
в землю.
Іде отара од води,
і дівчина-пастушка послухать зупинилась.
Чернець, подумала,- а не чернець:
безвусий, безбородий,
і дудка не проста.
Почув Сковорода невинний погляд,
очі розплющив.
- Маріє!.. Ти?..
- Е ні, зовуть Маринкою,
а почім ви мене знаєте?
- Маріє, Маринко...- без ліку повторяв,
і брав її за руку, і дивився
довго-довго.
Такії очі були
у його учениці у Марії,
коли в знайомого він жив на пасіці.
Вже стільки літ пройшло,
а він забуть не може
її ласкавість, і красу,
і повнолітній голос...
- Маріє, Маринко...- без ліку повторяв.
Маринка сіла.
Спідничкою закрила ноги,
в долоні всю голівку узяла,
говорить.
- Чиї вівці пасе?
Хіба це не 'днаково, чиї?
Колись я думала, що можна жить працюючи,
аби земля родила.
Тепер - ні.
Бо батько й мати горби понаробляли,
а все панові, бодай йому не дихать! -
Ще більше голівку заховала,
щоб сліз не видно.
А сльози, сльози, як слова!
- Одна
пішла я раз у панський двір.
А пан на ніч сказав мені зостатись,
грозив ножем і мордував,-
та не далася я,
втекла.
А ці ченці,-
О господи, пройти й у церкву не дадуть!
Та що казать...
Помовчала Маринка...
Й день затих.
То хмари все хмаріли,
а то у тучу всі зійшлись
1 звідти
ціляли в блиск розколотого неба,
в Дніпрі одбившись...
У купу вівці збились.
Немов із холоду,
ягнятко на руки полізло.
- А вам, напевно, весело живеться,
що ви все граєте?
Я бачила й учора вас.
А брат мій у повстанцях,- та й зразу
схаменулась.
Взяла ягнятко й понесла.
А вітер їй заходив збоку
і рвав спідничку і кісник,
аж поки з вівцями в яру вона не зникла.
А вітер все заходив збоку.
Сковорода на бистрі ноги встав,
хотів її догнать, обнять, потішить,
утерти сльози недитячі,
та тут
повз нього карета, закрившись курявою,
на Київ покуріла.
І довго пан з вікна дивився,
який то юродивий
очима доганяв його, а мо й словами:
простягне руки до Дніпра
та й знов тремтячі одведе,
немовби воздух тихо прийме.
Сльози гніву,
бурі серця великого
говорить не дають.
"Напевно, весело живеться".
Ніколи блискавка отак не била, не палила,
як душу його
ці слова.
Справді.
Чого прийшов він в цюю пустинь?
Хіба не на те, щоб пожить?
Щоб мир знайти і спокій
і бога щасливого в собі відчути, у натурі
бога, якого і Сократу не вдалось побачить,
гармонію душі?
А бог один,
і, може, там якраз,
де ту гармонію розбито.
І як я смів подумать,
що вже зробив щось для людей,
коли безвинні ллються сльози кругом,
кругом, а я од них тікаю!
Чи друзями були мої друзі, в яких я жив?
Чи справжня була моя проповідь, яку
я підносив?
І вперше усумнивсь Сковорода.
І вперше очима іншими поглянув
на небо, на землю, на себе.
Хмара ще ширше сиві краї свої закотила
і звідти так само ж, здавалось,
ціляла в брязк розтріснутого неба,
потріскуючи у Дніпрі...
Але за цим
такий орган гримів і грав простором хором
понад хором,
що аж земля під низом стугоніла,
трепещучи...
Дививсь Сковорода і думав:
А се ж бо єсть вже інший триугол:
.земля - огонь - вода.
Земля, що правди прагне, права.
Огонь, цей гнів, що сам рождається з землі
в задуху, в спеку, у туман.
Також вода - душа людини,
що все - не тільки радість! -
що все одсвічувать повинна.
А се ж бо єсть вже інший триугол.

Надходив вітер з вітерками,
і на одній нозі пісок за яром закрутився.
Закрутився пісок
і з вітерками вітер...
І думав Сковорода:
Гармонія неіз'яснима.
Налився всесвіт повноти
і споглядає сам себе.
Але й його чиясь рука на два пересікає:
на світ вгорі
і світ внизу,
і другий - завжди рабство.
Чи друзями ж були мої друзі, в яких я жив?
Чи справжня була моя проповідь,
яку я підносив?

І думав:
Шляхту,
шляхту бачив я, а не народ.
Панство просвіщав, а не голоту.
У ній,
лише у цій останній я мир собі знайду
і боротьбу замість спокою.
Бо мир не просто правда,-
мир е справедливість,
за всіх пригноблених піднятий меч.
Вже дощ стіною рівною підходив,
як Сковорода
у пустинь поспішив.
GRAVE 1

- А ти все сам з собою? -
зустрів у брамі Іустин.-
Іди, стоїть твоя трапеза,
і братія поговорить прийшла із Лаври.
- Чого тій братії?! - та й змовк.
В душі боролись два боги:
гармонія і справедливість.
І першу заливала лють,
бо де ж гармонія,
як справедливості нема?
- ...я тут, тут, тут,-
затріпотіло в листі, скотилось по даху.
- Ходім на ґанок (свят! свят!).
Ходім на ґанок: гряд.
- Р-раб!-ударило над ними й завалилось.
І довго блискавку сікло, сікло
і повторяло десь внизу октавою:
бруд, брудом бруд...
А гряд од стін і від землі одскакувать
пішов,
мов стукотом підкований,-
у шумі, в бризках, в бризкошумі,
мов стукотом підкований.
Присмерк,
як після семидесяти літ,
уже доріг недобачав.
Тікав під дерева, в кутки, в долинки.
А за ним, мов неминуча старості сивина,-
водяна курява,

Поважно, урочисто (італ.).- Ред.

кипляча, свіжа, холодна...
І над усім вгорі просторами ридання,
душі великої здригання:
де ж гармонія,
як справедливості нема?
- Григорію, ось слухай:
ти, бачу, щось замислив,
немов тікать із пустині надумав.
Останься, поживи!
Ти бачиш, як тебе ми поважаєм,
як в кожне слово твоє вірим
про бога вічного.
"Не мечіте бісеру",- Сковорода подумав.
Вийшла братія.
- Останьсь, останься! - почали
вмовлять.-
Ще не набридло по світах?
Пора подумати за пристань.
А пристань тут твоя -
У нас,
у Києві, у Лаврі.
Ми знаєм всі твої таланти,
ми знаєм розум твій і святість.
Стовпом істини ти будеш в нас
і церкви окрасою на Україні.
Затремтів Сковорода, мов пламенем
об'ятий:
- Ой, преподобнії!
Яких ще вам стовпів у церкву треба?
Доволі й вас,
стовпів неотесаних!
Ви ж церкву завалили,
що й за сто літ вона не встане! -
Іустин тихо:
- Григорію, ось годі,
не ображай лаврських отців.
Вони ж прийшли прохать тебе у ризу.
Затремтів Сковорода, мов пламенем
объятий:
- Ризо! ризо!
Не багатьох ти преподобними зробила,
але премногих вчарувала.
Окаянствуйте!
Окаянствуйте, поки не встав спаситель
церкм
А він як встане -
то перший же на вас!

- Ти гніваєшся, вчителю.
Скажи ж хоч на прощання:
де наше щастя,
кудою йти? -
Сковорода:
- Всяк єсть там, де серцем сам.
- Ах, ми завжди раді ближньому
служить!
- Покиньте рясу, пахать ідіть!
Замовкла братія.
Потиху
посунула назад.
Пішов і отець Іустин із ними в келію.
Ще довго там світили свічку,
ревли молитву по вечері
і, наревівшися, лягли.
Зостався сам.
Один у темноті,
у думах.
Дзвіницю хмари обганяли,
і бунтувалися вгорі тополі,
турляючись на схід...
Гроза часами затихала,
й тоді
другу грозу із Києва чуть було.
А що саме -
не розібрать.
Зашуміла шовковиця,
оріх затрепетав.
І дзвіниця підскочила в малиновім огні.
- Грязь!
- Гробокопателі!
- Хромії! - розгнівавсь з глибини,
потряс вітрянку хмар, і загримів,
і довго шар важкий розкочував,
щоб знов жбурнуть на землю.
(Шибки
дзиском розгонистим
у темноту в'їхали.)
Перевів дух вітер -
і зразу у всі ворота розігнавсь!
А зверху дощ,
а зверху блиск -
грязь!
грязь!
Злякалися ченці,
і засвітили свічку в келії,
і заревли до бога грізного, до Саваофа:
- Свят! свят!
Ми чистії, ми духом нищії -
помилуй нас...-
А зверху дощ,
а зверху блиск -
грязь!
В саду під деревом
курінь соломою накритий.
Там спав Сковорода
годин чотири на добу.
А все ж останнє врем'я
молився.
І зараз він прибіг
не від дощу сховатись -
молитися, молитись!
Гарячі руки простягнув -
і попливла земля,
а сам возноситись почав
все вгору, вище, вище...
І бачив землю,
всю її неправду, неначе вдень,
так ясно.
...На землі
зв'язана
лежала Маринка.
Царі ж, вельможі і пани
скорпіонами її катували.
І наче то вже не Маринка,

а його мати, мозоляста чорна чернь.
Голову звернула до нього,
здавалося, кричить,
а крику не чуть було.
Тільки рукою показує:
Туди! Туди!
Ченці ж стояли оддалік
і всі співали:
"Спаси, господи, люди твоя".
І наче сам він стояв десь недалеко
од ченціь І
і теж співав:
"Блаженні милостиві, яко ті помиловані
будуть".
А пани, слухаючи божественного співу,
ще більше милували чернь,
аж поки вона справді кров'ю не зчорніла
і не перетворилась в грязь.
- Грязь! - розбило сон над садом,
і Сковорода прокинувсь.
Ніч переснилась,
і дощ одшумів.
Спішили хмари обсушитись,
а небо від краєчку -
мов антимінс, посиніло...
Ніч переснилась,
і дощ одшумів.
І тільки з Києва грозу ще чуть було,
а що саме -
не розібрать.
На столі лежала розкрита Біблія,
і риба на блюді, і хліб.
Не доторкнувся до трапези.
Пора!
На устах рішучих
новая радість виросла -
пора!
Укинув Біблію у торбину,
згадав рукою флейту коло пояса,
вклонився тричі ранку, саду
і бистро-легко
пішов на схід.

шэоьито1

На небі засвітали
зарі!
зарії
Кого там ще убили,
зарі-
зали?
То не березовий-бузовий
солодкий сік,
по всій землі, по всій землі
пройшов головосік.

Пройшов чи ще проходить?
Замість відповіді
Маринчин брат з туману виступив
і розтуманився за вітром.
Чого?
Ніколи він його не бачив,
а от же ясно запримітив:
рукою в землю вкрючивсь...

На небі засвітали
зарі!
зарі!
Кого там ще убили,
зарі-
зали?
То не березовий-бузовий
солодкий сік,
по всій землі, по всій землі
пройшов головосік.

Твердо, рішучо, могутньо (італ.).- Ред.

Отак козаччина пройшла,
а ми немов не чули.
Собі шукали миру, коли там кров лилась.
Нащо, нащо?
К чому цей мир,
до чого ця проповідь висока
і приоздоблені в герби словесні премудрі
алегорії?
К чому усі його протести,
коли вони м'які, коли вони тендітні?
"Блаженні милостивії" - сказать катам?!
Ударить так, щоб аж заграло!
щоб пронеслося над хатами,
над бідними усього світу!
щоб пробудилися незрячі,
щоб стали зрячими раби,
раби, ця сіль землі майбутня,-
ударить! вдарить!
За думками не помітив,
як ліс пройшов,
сумний, перестарілий ліс і Голосіївську
сонну пустинь.
І сам не знав,
чого це лісом він пішов, не берегом,
і куди спішити мусить.
Зайшло невиспанеє сонце
і в хмарі досипляло
жовтаво-жовто...
День хирявий, хмурий, хмаристий
заледве кидав тіні
од сосен на дорогу.
Уже виднілось передмістя,
і Київ із туману
грязею виблискував...
і
Спинивсь в яру, щоб виламать собі ціпочок,
і затремтів з нестями,
закричав!
1 Тут і далі двома рядками крапок позначено пропуски в руко-
пись- Ред.
Чиясь невидима рука його тягнула в рів,
і він, іще не бачачи нічого,
уперше світ клясти почав
і тих, що світ ведуть у тьму
і поливають кров'ю.
Закричав! -
На дні,
звернувши голову до нього,
лежав козак і теж кричав, здавалось,
та тільки крику
не чуть було.
Однією рукою в землю вкрючивсь,
а другу мов на схід сонця простягнув,
показував: туди! туди!
"Маринчин брат!" - проблисло.
І заридав Сковорода.
Зверху дуби
шуміли - не шуміли,
без вітру гомоніли:
найшов, найшов, найшов...
І справді найшов.
Знайшов Сковорода нову гармонію,
в якій замість любові
щось інше зазгучало.
Очі, повні ненависті,
метнув у небо він -
та й зразу засміявсь:
почув навіки,
що всеблаженний не дає йому вже
заспокоєння,
як і віднині він -
всеблаженному спокою не дасть.
Зря до бога мертвого взивать
і потрясати душу перед істуканом,
зря.
І в тон йому голодний ворон над ярами:
зря! зря!
А по дорозі люд тікав
і криком кидав, як ножами:
тікай і ти, чоловіче, тікай!
Стояв Сковорода і ждав.
За ними ж нічого не було.
Тільки жінка в сірому
за ярами прокрадалася, як злодій,
та карета, поблискуючи, мчалась живо-живо,
а пан, блідий як крейда,
нагнувши голову з вікна,
блював...
Десь, певно, на бенкеті
за труд, за піт, за долю України
всю ніч він нажирався
й додому їхав снідать...
І це бачить бог?
Та й знову засміявся.
- Ббог? - ревнуло ревище десь за горою
і, сколихнувши воздух, вгорі
занило-погуділо.
А потім -
хлоп-хлоп! - озвалося за лісом.
- Не хлоп, а людина,
безщасний громадянин всього світу!
Але кому ж ти кажеш?
Усім, усім скажи, а не собі!
Зря виховувати душу в правді
і туркотіти голубом,
коли кругом насильство - зря!
І в тон йому голодний ворон над ярами:
зря! зря!
І зрозумів Сковорода:
повстання.
Лише повстання знайдуть язик і мову,
якою б можна
до панів промовлять.
І зрозумів, яку грозу вночі він чув
із Києва
й куди його так тягне.
На села, на села скоріш!
Хай піднімається земля!
Отам його гармонія:
душу свою
з суспільною з'єднать -
на села!
Заспішило серце, заспішило,
і душа перестала мовчать
і дзвінко-тріско розлетілась,
немов суха ікона під сокирою -
на села!
Зверху дуби
шуміли - не шуміли,
без вітру гомоніли:
прощай, прощай...
Пішов Сковорода в ненависний туман.
Гарячіла непокрита голова,
і свитина полами маяла і доганяла його,
мов прокажені пророка...
Нехай собі да й шумлять дуби,
шумлять дуби, де глибокі рови.
Понад ровами бур'ян-будяк.
Упав козак - одкрасувався навік,
Ніхто ж йому тепер смерті не звидить -
тільки рука лягла, де сонце сходить.
Чи там мила серце печалить,
чи до вікна матінка припадає?
Ой не мила, не матінка вбога,
то до волі шлях-дорога,
шлях-дорога, козаки з прапорами -
не жить, не жить нам ніколи з панами!
Не помічав ні люду, ні вулиць;
ні Либеді бистрин прозорих;
що довго його все проводжала, вербами
заводячи сюди, туди в байраки;
не помічав ні крику крамарів, ні суєти
міської,
ані співу старців -
одна тільки думка кипіла в голові,
один шумів гарячий спів:
не жить, не жить нам ніколи з панами!
І хоч він знав, що не йому піднять
безщасних,
не йому, що вже під п'ятдесят нахмарило,
що й мови народної по академіях забув -
душу розвиднювала
далека радість,
її ще очі не бачили,
її ще слух не чув,-
але духом розумів,
як розумів і те,
що зараз, зараз же підготовляти день
той треба,
зараз!
* * *

Отак прийшов до того місця,
де Київ із гори, мов світ предивний.
Хотів із ним він попрощатись -
учився ж там і жив.
Глянув униз -
і заходила гора, мов корабель у бурю.
- Охляв! - проблискло в голові,
і спокушаюче перед очима пропливла
риба на блюді і хліб.
Та тут
могутній дух його підняв
і пелену майбутнього розкрив в тумані
перед ним.
На мить
заблискло все кругом:
побідні прапори, і крики,
й робочий люд.
А з міста нижнього, димами вигинаючись,
трупний смрад пішов, як по великому
побоїщі
(ще й гайвороння чорне),-
і знов закрилось.
- Земле, на якій стою,
земле, яку крізь туман проглядаю,
уся ти в неволі чорна у білих,
чорна земле.
Несвідомо оглянувсь.
З-за дерев
мовчала до нього жінка в сірому:
пізнати чи не пізнать?
І, не рішивши,
кущами подалась під гору.
День хирявий, хмарний, хмаристий...
Поділ розсипавсь при воді,
і торгував, і сонно метушився.
Дніпро ж немов стояв на місці -
сліпий-сліпий та більмастий.
Не знав, куди сльози, куди скарги свої
посилати:
чи до моря, моря всесвітнього,
чи до Катерини в Москву, до Малоросії
любительниді...
Як став Сковорода -
усе забув од горя.
Стояв так не годину.
Все поривався говорить:
простягне руки до Дніпра
та й знов тремтячі одведе,
немовби воздух тихо прийме.
Сльози гніву,
бурі серця великого
говорить не дають.
Стояв отак не годину.
Аж загудів гладкий далекий дзвін,
карнавками плакучими Поділ забрязкав,
а там ізліва, справа, всюди, скрізь -
плакучі, слізні та єлейні...
Забув Сковорода неділю,
забув себе, годину й час.
Лише в лиці своїм мінився,
мов дзвони ті -
то вороги були
і били його, били,
догматами сухими
забивали.
І що дивніше -
перша
вдарила Софія.
Древнє своє ластовиння туманом
попудривши,
вона
підперлася оградою
і сіла між церков старих, що хрестяться,
ой боже мій, все хрестяться.
- Нум драти пір'я, а я вам розкажу,
як дівувала я колись.
Бувало, підуть дзвони у танець,
візьмуся в боки -
так тільки Десятинна поглядає.
До Візантії чуть було, як підківками
одбивала!
Що тих гетьманів я міняла!
А от же кожен руки цілував
і присягав на вірність.
Бо треба було
народ держать.
Не витерпів Сковорода:
- Софіє, не бреши!
Народу цим не вдержиш.
Прийдуть зо сходу,
зрівняють всіх і рознесуть
і на твоїх руїнах нову премудрість
проголосять,
та не по-темному, а просто.
А ген за полем, за горою
Лавра богобоязлива
перстом у небо указує,
навколо гордо позира.
Хрестом вона черкнутись хмари хоче.
Ну, як черкнеться, то вже що? -
Воістину фортеця чванства і покори,
дум темних властителька.
- Дум...

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода (симфонія) - Павло Тичина, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Сковорода (симфонія)" (автор: Тичина Павло Григорович). Читати повністю електронну книгу Павло Тичина - Сковорода (симфонія) онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
П.Куліш "Грицько Сковорода". Поема

# data[].attributes.subject
П.Куліш "Грицько Сковорода". Поема

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЗАСПІВ

І
Моя ти мовчазна! чого так сумно дзвониш
У струни золоті, що начепив Боян?
Віщуєш горенько, чи радощі хорониш,
Чи се неволеньки окрив тебе туман?
Чи стиха схлипуєш, чи дрібні сльози рониш
Про кам'яні серця, про темряву й обман?
Промов мені словце величним рокотаннєм
Чи слізьми лийся же, невдержаним риданнєм!

ІІ
Моя ти гордосте, відрадонько моя!
Таємний неба дар, землі недовідомий!
З тобою горенько забуду всяке я...
Дзвони у золоті боянські струни-дзвони!
Нехай возродиться великих душ сім'я
І миру возвістить божественні закони!
Да зникне з-між людей неволя, мрак, обман
І сяє дух людський, свободний океан!

ІІІ
Що Русь передала від оних часів давних,
Що боротьба добра із темрявою зла,
За приводом сердець і розумів державних,
Під знаменем хреста в народний дух внесла
Діяння душ святих, завіти православних,
Від берла і меча до плуга й чересла,
Ви, струни золоті, ви, правди віщі дзвони,
Безсмертним рокотом вдихніте в міліони!

ІV
Да возвеличиться прихильник ваш, народ,
Єдинством сил своїх серед усіх народів
І як світил ночних небесних хоровод
Тисячоліттями блищить вомісто годів!
І зробиться тогді бояновський рапсод
По віщим замислам його вінцем рапсодів,
І мова наша з мов, як серафима глас,
Гармонію сердець водворить серед нас!

V
Ви, що боролися за істину священну
І підступ духа лжі уміли побіждать,
І оком прозирним стрічали чашу смертну,
І тіло намічне давали розпинать!
О вічна сіль землі! О світе про вселену!
Зішліте й на мене восторга благодать,
Що силу вам давав за істину стояти
І нетям ворогам і кривду їх прощати!

ПІСНЯ ПЕРВА

І
Колись давно, як ще не знали
У нас нічого про Москву,
Понад Сулою ми ганяли
Знай, половці, не татарву.
Внизу ж Дніпра тогді сиділи
Уз печеніги, берендії
Та торки, чорні клобуки,
Не запорожські козаки...
На глум ковші собі робили
Із наших руських черепів.
А ми сю дич-степовиків,
Князі й дружини наші, били
Упікся ж Русі більш успіх
Запеклий ворог печеніг.

ІІ
І проявивсь між нами віщий
Співець-гусляр, на йм'я Боян.
Над солов'я був голосніший,
Дзвонив у струни, як в тимпан.
Були вони в його живії,
Дзвінкі, правдиво-золотії.
Тим часів оних солов'єм
І досі ми Бояна звем.
Не соколи ясні, - мовляли, -
Пускав на білі лебеді:
Ні, віщими бив у живі,
І струни славу рокотали,
І підоймали руський дух
Серед варязьких завірюх.

ІІІ
Усобицею ми прозвали
Ту братобійницю лиху,
Що б гуслярі нам не співали,
Плачу достойну і сміху...
І за Порогами вже били
Нас печеніги, і зробили
Собі з князької голови
Знак величання пировий.
Даремно струни рокотали
Князям і витязям хвалу:
Під самовладництва імлу
Нас дикарі повоювали.
Де слава буйтурів цвіла,
Там гору паволоч взяла.

ІV
З сього дикарства проявився
На Древній Русі цвіт і плід,
Мов хижий духом воплотився
В нас азіатський пан-сусід.
Бо запустіла руська хата...
Князі втікали і княжата.
Кудись на Клязьму та Москву,
Щоб зупинити татарву.
Ми ж у козацтво повстрявали
І в славу широко ввійшли:
Чого в поган не відняли,
Те в християнства жакували.
Вселивсь тогді в наш руський дух
Хижацтва й каверзи недуг.
V
Хижацтво й каверзу в монгола
Ми, русичі, перейняли.
Була се нам хороша школа
Перевертать людей в драглі
І дихать полом'єм пожарним
По хуторам і селам гарним,
Щоб кожен за своє тремтів,
Як людоїд-хижак летів.
Сього в нас духа підживляла
Литва хоробра і Ляхва,
Бо й наша пасестра, Москва,
Без козака не пробувала.
Там знали тож в лихі годи,
Почім в козацтва ківш біди.

VІ
Татарин духа нам покинув
Свого, хоч Русі й не підбив.
Він сам, як іскра в полі, згинув,
А духом хижим нас губив, -
Губив і губить: бо брат брата
Ненавидить як супостата
За те одно, що братній дом -
Мамврійський дуб, а не содом.
Зненавидів так государство
Козак і клином Русь колов,
Покіль з голодною прийшов
Пустинею царю в підданство.
А там готове вже зерно
Про засів новини було.

VІІ
Пісні, що Бояни складали,
Почезли в пожарах, старі;
Ляхи ж письменством попсували
Нам нетямні монастирі.
Науки нігде було взяти,
Прийшлось її в ляхів шукати,
І ми польщизною жили
Тогді, як з нею прю вели.
Тим часом забували думи
П'яні, як ніч, січовики,
Що знали давні козаки,
Між неуків широкоуми.
Цуравсь пісень і монастир:
Скаладав-бо їх простацький мир.

VІІІ
І справді, зборища козацькі,
"Княгині корчми " та шинки
Покинули гурбі простацькій
Полковники та сотники.
Вони тим слави здобували,
Що всюди шляхту в пень рубали,
А під Москву як утекли,
Самі паніти почали...
І розуму тепер шукала
По бурсах шляхта ся нова,
Покіль приймала голова -
Що в неї польська школа пхала.
Отсе ж, куди козак прийшов.
Там "пана знов ляха " знайшов.

ІХ
Козацтво клина знов загнало
Між панувиту й просту Русь,
Бояна в нас мов не бувало:
Він в лірника перевернувсь.
І голосила про дрібноту
На сонці й на пилу до поту
І ліра й кобза по торгах,
Пани ж хропли в пуховиках.
А ярмаркам було байдуже,
Чи струни мертві, чи живі,
Баранячі, чи золоті:
Вподобались їм псальми дуже
Про Лазаря та багача,
Про Олексія-втікача.

Х
Отсе ж нам духа придавила
І другим нападом орда:
Квітки поезії побила,
І в бусі, і в шинку біда.
Пани полковники шляхетні
Вважали ті пісні за шпетні,
Що голий лірник верещав,
Мов чорт із нього лика драв.
А в бурсі так тогді учили,
Що втік би з неї й сам Боян.
На розумах лежав туман;
Ми в тумані "вовками вили ":
Мовляв так не один в нас пан,
Що покидав уже й жупан.

ХІ
І мова наша, між глухими
Балаками - дзвінке срібло,
Вже не дзвеніла, і несло
Від неї книгами цвілими.
Смаку й принадності не мала,
То белькотала, то шкварчала
І по торгах, і по домах,
І на письмі, і на словах...
Між письмаками, ба й попами,
Блищав умом Сковорода;
Та й він, мов у жиру вода,
Шкварчав побожними віршами,
Хоч і хвалили панотці,
А й надто лірники-старці.

# data[].attributes.attachment_link.title
Грицько Сковорода - Пантелеймон Куліш, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ЗАСПІВ І Моя ти мовчазна! чого так сумно дзвониш У струни золоті, що начепив Боян? Віщуєш горенько, чи радощі хорониш, Чи се неволеньки окрив тебе туман? Чи стиха схлипуєш, чи дрібні сльози рониш Про кам'яні серця, про темряву й обман? Промов мені словце величним рокотаннєм Чи слізьми лийся же, невдержаним риданнєм!

# data[].attributes.headline
І.Срезневський. "Майоре, майоре!". Оповідання з життя Сковороди

# data[].attributes.subject
І.Срезневський. "Майоре, майоре!". Оповідання з життя Сковороди

# data[].attributes.headline
Праці, дослідження спадщини, бібліографія. Електронна бібліотека "УКРАЇНІКА"

# data[].attributes.subject
Праці, дослідження спадщини, бібліографія. Електронна бібліотека "УКРАЇНІКА"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Григорій Савич Сковорода - найяскравіша постать української культури 18 століття. Філософ, богослов, педагог. Сьогодні з впевненістю можемо стверджувати, що життя та творчість Григорія Сковороди становить надбання всієї України. І це не просто абстрактна пафосна фраза. Ім'я мандрівного філософа справді пов'язане чи не з кожним куточком нашої країни. Це - Полтавщина, де він народився та зростав. Це - Крим, його матір походила з кримсько-татарського роду Шан-Гіреїв. Це - Київ, у Києво-Могилянській академії він навчався. Це - Слобожанщина, в Харківському колегіумі філософ викладав. Це - Львів, з якого мислитель вирушав у свої мандри до центральної Європи.

Сьогодні іменем Григорія Сковороди названо науково-дослідницькі інституції, навчальні заклади, десятки українських вулиць. Його вірші покладено на музику, про нього написано художні твори. С.І. Васильківський, Т.Н. Яблонська, І.С. Їжакевич та низка інших художників присвятили філософу свої картини. На пошану мислителя навіть створено туристичні маршрути.

Як відомо, за життя Григорій Савич Сковорода не видав жодної своєї книги. Його читачі самі переписували рукописи філософа та поширювали їх світом. Тож не дивно, що сьогодні один з рукописів мислителя зберігається навіть у бібліотеці Гарвардського університету. Мету електронної меморіальної колекції "Сковородіана" становить зібрання та тематичне представлення розпорошеної і різнобічної інформації про Григорія Савича Сковороду в межах одного ресурсу. "Світ ловив його, та не спіймав", але ми принаймні можемо спробувати показати світові увесь доробок видатного українця, та всі прояви його осмислення, здійснені нащадками.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковородіана

# data[].attributes.attachment_link.description
Григорій Савич Сковорода - найяскравіша постать української культури 18 століття. Філософ, богослов, педагог. Сьогодні з впевненістю можемо стверджувати, що життя та творчість Григорія Сковороди становить надбання всієї України. І це не просто абстрактна пафосна фраза. Ім'я мандрівного філософа справді пов'язане чи не з кожним куточком нашої країни.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода про дружбу

# data[].attributes.headline
Вікторина до ювілею філософа

# data[].attributes.subject
Вікторина до ювілею філософа

# data[].attributes.body
300 років від Дня народження

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Одна з ключових мов, якою писав свої твори Сковорода:

Німецька

"Хто соромиться визнати недоліки свої, той з часом безсоромно виправдовуватиме своє невігластво, яке є найбільшою вадою."

Одна з ключових мов, якою писав свої твори Сковорода:

Як іноді називали Г. Сковороду?

"Як ліки не завжди приємні, так і істина буває сувора."

Як іноді називали Г. Сковороду?

На грошовій купюрі якого номіналу зображений Сковорода?

100 грн

"Чи не дивина, що один у багатстві бідний, а інший у бідності багатий?"

На грошовій купюрі якого номіналу зображений Сковорода?

Григорій Сковорода визначив тему "сродної праці" як таку, що:

Відповідає природним здібностям і схильностям людини

Передається виключно від покоління до покоління

"Ні про що не турбуватись, ні за чим не турбуватись - значить, не жити, а бути мертвим, адже турбота - рух душі, а життя - се рух."

Григорій Сковорода визначив тему "сродної праці" як таку, що:

Відповідає природним здібностям і схильностям людини

Які твори філософа були надруковані під час його життя?

Жодного твору

Тільки байки

"Любов виникає з любові; коли хочу, щоб мене любили, я сам перший люблю."

Які твори філософа були надруковані під час його життя?

Жодного твору

Який київський заклад носить ім'я Г. Сковороди?

Інститут філософії НАН України

Києво-Могилянська академія

"Хто добре запалився, той добре почав, а добре почати - це наполовину завершити."

Який київський заклад носить ім'я Г. Сковороди?

Інститут філософії НАН України

Що Сковорода вважав головним сенсом людського існування?

Самопізнання

Героїзм та самопожертву

"Уникай людей, які, бачачи твої вади і недоліки, виправдовують їх або навіть схвалюють. Такі люди або підлабузники, або боягузи, або просто дурні. Від них не чекай допомоги ні в якій біді чи нещасті."

Що Сковорода вважав головним сенсом людського існування?

Самопізнання

Продовжіть афоризм Г. Сковороди "Більше думай

а тоді вирішуй"

"Як нерозумно випрохувати те, чого можеш сам досягти."

Продовжіть афоризм Г. Сковороди "Більше думай

тоді вирішуй"

Місцерозташування пам'ятника Г. Сковороді у Києві:

Контрактова площа

Поштова площа

"Для шляхетної людини ніщо не є таким важким, як пишний бенкет, особливо коли перші місця на ньому займають дурні."

Місцерозташування пам'ятника Г. Сковороді у Києві:

Контрактова площа

Напис на могилі філософа:

Світ ловив мене, та не впіймав

Що вподобав, на те й перетворився

"Хіба може говорити про біле той, котрому невідоме, що таке чорне?"

Напис на могилі філософа:

Світ ловив мене, та не впіймав

# data[].attributes.attachment_link.description
Одна з ключових мов, якою писав свої твори Сковорода: Німецька "Хто соромиться визнати недоліки свої, той з часом безсоромно виправдовуватиме своє невігластво, яке є найбільшою вадою." Одна з ключових мов, якою писав свої твори Сковорода: Як іноді називали Г. Сковороду? "Як ліки не завжди приємні, так і істина буває сувора."

# data[].attributes.headline
Мудрі думки від Сковороди

# data[].attributes.subject
Мудрі думки від Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Мудрі думки від Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.description
Будь мудрим, як Сковорода! Пригадай крилаті вислови філософа і перевір себе!
1. Прочитай запитання.
2. Познач правильну відповідь.
3. Перевір відповідь.
4. Перейди до наступного запитання.
Успіху!

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода про мудрість знання освіту

# data[].attributes.headline
Вікторина "Григорій Сковорода"

# data[].attributes.subject
Вікторина "Григорій Сковорода"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Сковорода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Те, що музика в житті Григорія Сковороди була домінантою світосприйняття, є фактом незаперечним і доведеним у більшості досліджень про українського генія світової культури
Найкраще це висловив сам Григорій Савич: "Мені моя сопілка і вівця дорожчі царського вінця". Адже музика, поезія становили нерозривну єдність і гармонію життя й філософії Сковороди. Філософія для нього була, за його ж висловом, "найдосконалішою музикою", "музичне" спрямування літературних творів відчутне навіть у назвах (книга "Симфонія, нареченная Асхань..."), у визначеності самих жанрів опусів: пісня, кант, духовний концерт, канон, стихири, "музично-псальмові імпровізації" (термін І. Тилика).

Виняткові музичні здібності - досконалий слух, чудовий голос, володіння багатьма інструментами, талант композитора і педагога - були засобом передавати філософію буття й світобачення, сутність якого називаємо нині національною бароковою традицією, що, власне, визначає засади українського музичного бароко. Вона виявляється насамперед в образній сфері, спрямованій на внутрішній світ людини та сприйняття навколишнього світу крізь дуалізм самого буття з його протиставленням добра і зла, духовного і тілесного, земного і горішнього, життя і смерті. Ця сутність бринить в особливій музичній мові - проникливій, сердечній, зрозумілій усім.

Свою філософію Григорій Савич транслював у слові й музиці, а постійною супутницею його мандрів була флейта... В одному з творів Сковорода немовби зафільмував себе через споглядання архангелів Божих, які начебто спостерігають за ним із неба: "Дивлячись униз, бачать вони там, праворуч від усякого метушливого люду, самотнього мандрівника Сковороду. Бадьорим кроком він іде собі з жезлом і тихо наспівує... Співаючи, кидає погляд то праворуч, то ліворуч... Відпочиває біля струмка або на зеленій галявині... Цей мандрівник ходить ногами по землі, а серце його перебуває на небесах і втішається..."

Про що ж співав цей філософ-мандрівник і які мелодії виводила його вірна супутниця флейта? Адже філософію він сприймав як "найдосконалішу музику", власні поезії називав піснями, симфоніями, сонатами, а слово звучало для нього як мелодія. Його вважали праведником, котрий зцілює піснями і чарівною грою душевні рани одиноких, убогих і знедолених. Бо, за його розумінням, "музика промовляє до душі нашої", він бачив у ній "джерело думок вдячних" і спосіб узагальнення світу.

Мелодії, за розповідями друзів, Григорій виводив ще дитиною, прагнучи усамітнення і споглядання навколишнього світу. А, імпровізуючи на сопілці, удосконалив інструмент і свою гру настільки, що міг передавати на ньому рулади птахів.

У сім'ї незаможного козака Сави Сковороди співали українських пісень, сумлінно дотримувались народних звичаїв і церковних традицій. Пізніше філософ-музикант дасть образну й символічну назву рідному фольклору - "тритисячилітня піч". Зі слів його найближчого друга та учня Михайла Ковалинського, "Григорій, по седьмому году рождения приметен был дарованием к музыке. В церкву ходил он самоохотно на крылос и певал отменно". У сільській школі, як і належало, розучував псалми та ірмоси, бо треба було знати спів "осьмогласний" і "подобний", складати власну мелодію на канонічні слова або текст на задану мелодію. Отже, тодішня освіта давала хорошу музичну підготовку на основі церковних богослужінь.

Прекрасний голос Григорія, уміння грати на народних інструментах і загальні знання відчинили йому двері одного з найкращих європейських вишів того часу - Києво-Могилянської академії. "Юний прибулець із першого ж разу привернув до себе увагу диригента співочої капели, і його одразу прийняли до хору". Опанувавши такі музичні інструменти, як скрипка, орган, флейттраверс (поперечна флейта), віртуозно граючи на лірі, гуслях, бандурі, він став незамінним у студентському оркестрі.

Неймовірно допитливий, Григорій оволодів у академії принципами партесного (багатоголосого хорового) концерту. Він вивчав музику Йоанна Дамаскина, осягав закони композиції. Адже в Могилянській академії зосередилися традиції видатних музикантів-просвітителів Феофана Прокоповича, Григорія Кониського, Лазаря Барановича, вже була відома "Граматика мусикійська" Миколи Дилецького. Саме тут здобували освіту музичні генії України Максим Березовський, Артемій Ведель та інші митці. Відомо також, що бурсак Сковорода знав дуже багато різних співів, і коли до Києва приїхав із Петербурга дехто Головня, то Григорій знайомив його з новою на той час "київською нотацією".

Бурсаки, і Сковорода теж, брали участь у всіх міських святах та урочистостях, у тому числі з нагоди приїзду в Київ царських осіб. На їхню честь доводилося співати церковні служби, гімни, світські й народні пісні, вітальні канти і псалми.

Музика супроводжувала також філософські диспути в академії: перед їхнім початком хор співав гімн, оркестр грав марш, у перервах півчі виконували концерти і канти, оркестр - інструментальні п'єси. Усе завершувалося хоровим співом "Достойно єсть".

Улюбленим заняттям спудеїв були постановки шкільних драм і вертепних вистав. Різні джерела оповідають, що одним із виконавців та автором музики до бурсацьких постановок був Григорій Сковорода. І називають приклади: канти "Песнь Рождеству Христову в нищете Его", "Радуйся, верных озаряющая", кант-колядку "Ангелы, снижайтесь".

Грою на інструментах хлопці (так називали студентів-бідняків) розважали міщан на київських майданах, заробляли собі на хліб насущний співом у хатах і на вулицях. Такий спосіб заробітку називали "міркованієм". За обіцяну копійку доводилося читати і всеношну молитву над померлим. Під час канікул бурсаки отримували "єпетицію" (свідоцтво) на "іспрошеніє пособій" і розходилися по Україні заробляти на зиму.

Володіння багатьма інструментами, гарний голос, обізнаність у царині музики визначили подальшу музичну кар'єру Григорія Сковороди. Київського бурсака направили до петербурзької Придворної співочої капели - одного з найкращих тоді музичних закладів Європи. У різний час там звучали голоси видатних співвітчизників Сковороди - Марка Полторацького, Максима Березовського, Дмитра Бортнянського, Семена Гулака-Артемовського, Федора Якименка.

Успіхи 20-річного Григорія були такими значними, що він одержав звання "придворного уставщика" (соліста хору) з відповідним матеріальним забезпеченням. Капела та її соліст Сковорода перебували в центрі всіх музичних подій Петербурга: жоден бал чи урочиста подія не проходили без участі Придворного хору. Окрім церковних співів і народно-побутової музики, виконувалися також західноєвропейські твори. Адже з 1730-х років у світських розвагах Російської імперії запанувала мода на концерти і почало розвиватись оперне мистецтво.

У перших оперних спектаклях - "Сила любові та ненависті", "Александр в Індії", "Селевк" італійця Франческо Арайї - серед 50-ти хористів співав і Сковорода. А в Москві, на коронації Єлизавети (1742 р.) Григорій із Придворною капелою брав участь у виконанні "Прологу" Якоба Штеліна та опери "Милосердя Тита" німецького композитора Гессе.

Із нагоди коронації Єлизавети відбулися також урочистості в Києві, які супроводжувала Придворна капела. Скориставшись нагодою, волелюбний Григорій Сковорода не повернувся до Петербурга і залишився продовжувати навчання у своїй alma mater.

Завдяки знанню багатьох іноземних мов, високій ерудиції його відібрали 1750 року для супроводу царської місії в Угорщині. Але й тут дався взнаки волелюбний характер Сковороди. Від покладених на нього обов'язків він відмовився й подався мандрувати містами і селами Угорщини, Австрії, Італії. Трирічні мандри значно збагатили його музичний досвід і, насамперед, пісенну творчість: у ті часи в Західній Європі надзвичайно популярною була вокальна лірика.

Повернувшись на Батьківщину, Григорій Савич щедро ділився музичними знаннями. Приватний сільський учитель, викладач Харківського колегіуму Сковорода являв собою на той час унікальну постать: до учнів він приходив, тримаючи в руках не звичну указку чи різку, а сопілку і флейту! Давав уроки співу, імпровізуючи на інструментах, вів заняття з хором у супроводі органа, займався зі шкільним оркестром, запрошував лірників і співав із ними українських пісень, свої канти. У Харкові він охоче бував на домашніх музичних вечорах, де співав і виконував соло на флейті.

Улюблений інструмент філософа-музиканта іноді служив йому охоронною грамотою. Відомий факт, що Катерина ІІ просила Сковороду через свого посланця Потьомкіна перебратися до Петербурга. Той доповідав згодом цариці про зустріч із філософом-мандрівником на Харківщині: він сидів із флейтою біля дороги, а поруч паслася вівця. Вислухавши царську пропозицію, Сковорода висловив відмову римою: "Передайте матінці-цариці: мені моя сопілка і вівця дорожчі царського вінця".

Обравши долю мандрівного вчителя, філософа і народного співака, Григорій Савич, "переходячи з міста в місто, із села в село, дорогою завжди співав або, вийнявши з-за пояса свою улюбленицю флейту, награвав на ній сумні фантазії та симфонії". Співав народних пісень, духовні та світські канти і псалми, закладаючи тим самим історію української пісні-романсу.

На жаль, не вдалося знайти зроблені рукою Сковороди записи мелодій. Деякі з них збереглися завдяки народним виконавцям, які передавали їх із покоління в покоління. Його пісні співали українські рапсоди-бандуристи, лірники, мандрівні дяки, чумаки, зазнаючи змін внаслідок плину часу. Їх можна сприймати як народні, іменовані також "сковородинськими". І понині відомі його сатирична пісня "Всякому городу нрав і права", ліричні канти "Стоїть явір над горою", "Ой ти, птичко жолтобоко", пісня-псалом "Ах поля, поля зелені". А пісню "Ах пішли мої літа" було надруковано з нотами ще за життя Сковороди в "Богогласнику" 1790 року в Почаївській друкарні.

Збереглися також записана Миколою Лисенком від кобзаря Остапа Вересая "сковородинська" пісня-псалом "Про правду і кривду" та пісня "Сонце і пташка", яку, за переказами, співав хор кріпаків князя Потьомкіна. Григорій Квітка-Основ'яненко стверджував, що урочистий і радісний наспів "Христос воскресе" та канон "Воскресіння день" теж належать Григорію Сковороді.

У Національній бібліотеці України імені Володимира Вернадського зберігається в рукописному варіанті музика на текст "Херувимської", автор котрої зазначений як Грицько із позначкою "8-голосная служба Грицкова". Дослідники стверджують, що творець цієї величної і задушевної музики, близької до українських пісенних інтонацій, не хто інший, як Григорій Сковорода, і захоплені майстерним володінням композиторською технікою, органічним поєднанням народного багатоголосся з класичною поліфонією, сміливістю ладового та гармонійного мислення.

В Історичному музеї у Москві зберігається рукописний збірник літературних творів Сковороди. На одній зі сторінок "Песни Рождества Христова в нищете Его" записано ноти мелодії, яка дуже нагадує українські народні пісні і, як доводять музикознавці, також належить авторові поетичного тексту.

Якось Григорій Сковорода зізнався: "Не можу зіграти в театрі світу ніякої особи вдало, крім низької, простої, безтурботної, самотньої: я сю роль обрав, узяв і радію з того..." Так само для своїх пісень він обрав простоту й сердечність. Даруючи одну з них, Григорій Савич скромно зауважив: "...правда, пісня наша майже зовсім сільська і написана простонародною мовою, але я сміливо заявляю, що, за всієї простонародності й простоти, вона щира, чиста і безпосередня".

Ще образніше про музику Сковороди сказав його друг Михайло Ковалинський: "Вона сповнена гармонії простої, але величної, проникливої, чарівної, ніжної..." Адже, якщо повернутися до слів самого Сковороди, "цей мандрівник ходить ногами по землі, а серце його перебуває на небесах і втішається".

Збірка, яку Сковорода назвав "Сад Божественних пісень", мелодії до яких складав власноручно, є насправді художнім феноменом сковородинських "віршів-пісень", предтечею "музики поезії" - мистецького феномена вже нашого сучасника Валентина Сильвестрова. Звернення Сковороди до біблійних сюжетів, найпоширеніших текстів псалмів єднало українське бароко із загальноєвропейськими бароковими традиціями. Його музично-поетичний світ став живим джерелом для майбутніх хорових концертів Артемія Веделя, Максима Березовського, Дмитра Бортнянського із притаманними їм загостреними лірико-драматичними образами й сповідальним типом висловлення. Ці традиції всотали й інші генії української музики, серед яких Микола Лисенко, Микола Леонтович, Кирило Стеценко.

У ХХ столітті й у наш час відгомін сковородинської філософії звучить у музиці наших сучасників. Адже не випадково музика 1960-х позначена потужною хвилею національного необароко, де панують філософські теми і релігійно-духовні образи.

Музика Євгена Станковича звертається до людської душі через тексти "Давидових псалмів", "Літургії св. Іоанна Златоуста", "Херувимської", біблійних молитов. Чи не та ж сковородинська традиція "псальмобачення" (вислів Т. Гусарчук) звучить у гостро драматичній і водночас лірично-ніжній музиці Станковича як двобій радості й скорботи, душі та плоті, буденного і вічного, приреченості людського існування і духовних сил людини. Витоки біблійно-псалмової філософії Сковороди продовжуються у творчості Станковича як трансляція надважливих сучасних тем і образів через канонічні сакральні форми - "Панахида за померлими від голоду", "Кадиш-реквієм", "Dictum" (пам'яті Чорнобиля), "Страсті за Тарасом".

Чи не пов'язана з молитовним, просвітленим звуковідчуттям Сковороди елегійна, медитативна музика Валентина Сильвестрова? Приміром, його кантата "Отче наш" на канонічний церковнослов'янський текст і вірш Шевченка "Заповіт?

Музичний світ Сковороди обіймав музику його землі, народу, історія якого тривала, за його ж відліком, три тисячоліття. Через розмаїття побутових жанрів, інтонацій та ритмів він сповідував і поширював свою філософію буття, вів діалог із світом. Піснями і грою на флейті, яка була супутницею усього його життя, мислитель-мандрівник ""замовляв" душевні й сердечні рани недужих, самотніх, зневажених й убогих" (Д. Яворницький). Своїми кантами він висміював людські й земні гріхи (один із них - "Всякому городу нрав і права" - наче написаний сьогодні), складав пісні - сільські й міські, канти, псальми, притчі про буденний світ, ліричні елегії про любов і природу, гімни й оди во славу свободи, життя та людини. Сковорода розширив значення пісенної лірики до рівня громадянського і суспільного камертона.

Весь сковородинський пісенний спектр присутній у сучасній камерно-вокальній українській музиці, трансформований у жанрах солоспіву, романсу, пісні-романсу, мистецької пісні (термін П. Гуньки), сатиричних куплетів тощо.

Епіцентром музичного світу Сковороди є його "Сад божественних пісень, зрослий із зерн святого писання" (авторська назва "Сад божественных пъсней, прозябшій из зерен священнаго писанія"). Адже "Сад" Сковороди розкриває, насамперед буденний світ - красу природи й почуття людини, її переживання радості та скорботи, буденні клопоти і філософські роздуми. Можливо, таким "уточненням" назви збірки (канонічних текстів там, власне, майже немає), він визначив сутність української музичної культури та її духовне призначення - від симфоній, літургій до побутової пісні.

Саме ця сковородинська сутність музики звучить у хоровому концерті "Сад божественних пісень" Івана Карабиця. По-своєму інтерпретує її Олександр Щетинський у хоровій симфонії "Узнай себе" за філософськими текстами Сковороди. Чи не та ж сковородинська барокова традиція єднає таких різних за стилем висловлення композиторів, як Євген Станкович і Валентин Сильвестров, Іван Карабиць і Леся Дичко, Віктор Степурко і Вікторія Польова, Анна Гаврилець і Богдана Фроляк, Олександр Козаренко і Олександр Щетинський...?

Леся ОЛІЙНИК

На головному фото: "Григорій Сковорода. Думки про майбутнє". Художник Ганна Єгорова

# data[].attributes.attachment_link.title
Музичний світ Григорія Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.description
Те, що музика в житті Григорія Сковороди була домінантою світосприйняття, є фактом незаперечним і доведеним у більшості досліджень про українського генія світової культури Найкраще це висловив сам Григорій Савич: "Мені моя сопілка і вівця дорожчі царського вінця". Адже музика, поезія становили нерозривну єдність і гармонію життя й філософії Сковороди.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Життєві поради від Григорія Сковороди

# data[].attributes.headline
БІБЛІЯ: як читати Святе Письмо? Царство Небесне, Старий Заповіт тлумачить Григорій Сковорода (для зацікавлених)

# data[].attributes.subject
БІБЛІЯ: як читати Святе Письмо? Царство Небесне, Старий Заповіт тлумачить Григорій Сковорода (для зацікавлених)

# data[].attributes.body
300 років від Дня народження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивіться, митець! Look, that is the artist!

# data[].attributes.attachment_link.title
БІБЛІЯ: як читати Святе Письмо? Царство Небесне, Старий Заповіт тлумачить ГРИГОРІЙ СКОВОРОДА. Лекція

# data[].attributes.headline
Містицизм. Про християнські, буддистські, даоські, суфійські ознаки в творчості Сковороди (для зацікавлених)

# data[].attributes.subject
Містицизм. Про християнські, буддистські, даоські, суфійські ознаки в творчості Сковороди (для зацікавлених)

# data[].attributes.body
300 років від Дня народження

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивіться, митець! Look, that is the artist!

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Сковорода: МІСТИЦИЗМ. Про ХРИСТИЯНСЬКІ, БУДДИСТСЬКІ, ДАОСЬКІ, СУФІЙСЬКІ ОЗНАКИ в творчості.

# data[].attributes.headline
Чому Григорій Сковорода сучасний вже 300 років?(Для зацікавлених)

# data[].attributes.subject
Чому Григорій Сковорода сучасний вже 300 років?(Для зацікавлених)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивіться, митець! Look, that is the artist!

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти, твори й вірші, цитати й біографія, - чому ГРИГОРІЙ СКОВОРОДА сучасний вже 300 років?

# data[].attributes.headline
Розумій Сковороду сьогодні. Пізнай, у чому полягає його справжня сучасність

# data[].attributes.subject
Розумій Сковороду сьогодні. Пізнай, у чому полягає його справжня сучасність

# data[].attributes.body
300 років від Дня народження

# data[].attributes.attachment_link.title
Обличчя української історії. Григорій Сковорода

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Сковорода. Мудрі вислови про щастя

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Ружанська

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Сковорода. Мудрі вислови про добро

# data[].attributes.headline
Херувимська пісня (Григорій Сковорода, XVIII ст.)

# data[].attributes.subject
Херувимська пісня (Григорій Сковорода, XVIII ст.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Херувимська пісня (Григорій Сковорода, XVIII ст.)

# data[].attributes.headline
10 цікавих фактів про Григорія Сковороду

# data[].attributes.subject
10 цікавих фактів про Григорія Сковороду

# data[].attributes.attachment_link.title
10 цікавих фактів про Григорія Сковороду

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Сковорода — Всякому місту — звичай і права... (аудіокнига)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ЗМІСТ

Всякому місту - звичай і права...
В город не піду багатий - на полях я буду жить...
Гей, поля, поля зелені...
То яка ж та слава нині?...
Вже хмара пройшла. Райдуга в небі грає...
Бачачи життя осього горе
Гей ти, пташко жовтобоко...
Гей ти, нудьго проклята! Ся докучлива печаль...
Чистий можеш буть собою...
Щастя, а де ти живеш? Горлиці, скажіте!...
Розпошир удаль зір свій, як і розуму коло...
Ми тебе зовсім марнуєм...
О спокою наш коханий! Де тебе знайти в наш час?...
Їдеш, хочеш нас лишити?...
Підіймись на небеса - у версальський хоч би сад...
Осінь нам приходить, а весна пройшла...
ВСЯКОМУ МІСТУ - ЗВИЧАЙ І ПРАВА...

Всякому місту - звичай і права,
Всяка тримає свій ум голова;
Всякому серцю - любов і тепло,
Всякеє горло свій смак віднайшло.
Я ж у полоні нав'язливих дум:
Лише одне непокоїть мій ум.

Панські Петро для чинів тре кутки,
Федір-купець обдурити прудкий,
Той зводить дім свій на модний манір,
Інший гендлює, візьми перевір!
Я ж у полоні нав'язливих дум:
Лише одне непокоїть мій ум.

Той безперервно стягає поля,
Сей іноземних заводить телят.
Ті на ловецтво готують собак,
В сих дім, як вулик, гуде від гуляк.
Я ж у полоні нав'язливих дум:
Лише одне непокоїть мій ум.

Ладить юриста на смак свій права,
З диспутів учню тріщить голова,
Тих непокоїть Венерин амур [ ],
Всяхому голову крутить свій дур.
В мене ж турботи тільки одні,
Як з ясним розумом вмерти мені.

Знаю, що смерть - як коса замашна,
Навіть царя не обійде вона.
Байдуже смерті, мужик то чи цар,-
Все пожере, як солому пожар.
Хто ж бо зневажить страшну її сталь?
Той, в кого совість, як чистий кришталь...

В ГОРОД НЕ ПІДУ БАГАТИЙ - НА ПОЛЯХ Я БУДУ ЖИТЬ...

В город не піду багатий - на полях я буду жить,
Вік свій буду коротати там, де тихо час біжить.
О діброво! О зелена! Моя матінко свята!
Тут веселість лиш для мене щиру тишу розгорта.
Бо міста хоча й високі, в море розпачу штовхнуть,
А ворота і широкі у неволю заведуть.
О діброво! О зелена! Моя матінко свята!
Тут веселість лиш для мене щиру тишу розгорта.
Ні, не хочу їздить в море задля золотих одеж,
Бо вони ховають горе, сум і страх, журу без меж.
О діброво! О зелена! Моя матінко свята!
Тут веселість лиш для мене щиру тишу розгорта.
Йти гидую з барабаном завойовувать міста,
Чи лякати пишним саном, щоб хилилась дрібнота.
О діброво! О зелена! Моя матінко свята!
Тут веселість лиш для мене щиру тишу розгорта.
Дух мій і наук не хоче, окрім розуму свого,
Крім Христа святих пророчень - раю чистого мого
О діброво! О зелена! Моя матінко свята!
Тут веселість лиш для мене щиру тишу розгорта.
І нічого не бажаю, окрім хліба та води,
Вбогість я за друга маю - з нею ми давно свати.
О діброво! О зелена! Моя матінко свята!
Тут веселість лиш для мене щиру тишу розгорта.
Мій маєток прежаданий - спокій, воленька свята.
Окрім вічності, для мене лиш дорога ся свята.
О діброво! О зелена! Моя матінко свята!
Тут веселість лиш для мене щиру тишу розгорта.
А коли до всього того гріх збороти до кінця,
То скажи тоді: якого ж треба прагнути вінця?
О діброво! О зелена! Моя матінко свята!
Тут веселість лиш для мене щиру тишу розгорта.
Здрастуй, любий мій спокою! Ти навіки уже мій!
Добре бути нам з тобою: ти для мене, а я твій.
О, діброво! О свободо! Я в тобі почав мудріть.
І в тобі, моя природо, шлях свій хочу закінчить.

ГЕЙ, ПОЛЯ, ПОЛЯ ЗЕЛЕНІ...

Гей, поля, поля зелені,
Зелом-квітом оздоблені!
Гей, долини, і балки,
І могили, й пагорки!

Гей ви, вод потоки чисті!
Береги річок трависті!
Гей же, кучері які у дібров сих і гайків!

Жайворонок над полями,
Соловейко над садами,-
Той під хмарами дзвенить, сей же на гіллі лящить.

А коли зійшла денниця,
То прокинулася птиця.
Музика звучить навкруг, у повітрі шум і рух!

Тільки сонце визирає -
Вівчар вівці виганяє,
На сопілочку свою котить трелі по гаю.

Пропадайте, думи трудні
І міста багатолюдні!
Я й на хлібові сухім житиму в раю такім.

ТО ЯКА Ж ТА СЛАВА НИНІ?...

То яка ж та слава нині?
Глянь на бучу в сій годині!
Ізраїле! Гідри -звіра,
Чи велика в тобі міра,
Треба зрозуміти.
Булава і скіпетр сяє,
Рано вставши,- слава злая,
Серце сповнене тривоги,
Руки зв'язані і ноги, Як минути сіті?
Нині п'яна скаче воля,
Рано вставши - марна доля.
Ізраїле! Того звіра
Де ведуть мета і міра?
Треба вже прозріти.
Шлють сирени з океану
Пісню солодко-оманну,
Бідне серце, щоб се чути,
Хоче назавжди заснути,
Не сягнувши землю.
Плоть і світ! О прірво люта!
Все в тобі наскрізь отрута,
Щелепами позіхаєш
і усе підряд ковтаєш.
Як минути сіті?
Ся пучина всіх ковтає,
Ся щелепа всіх з'їдає!
Ізраїле! Кита-звіра
Де мета, і глузд, і міра?
Плоть ту не наситиш!
Розпусти свої вітрила,
Розуму широкі крила,
Пливучи по буйнім морю,
Возведи зіниці вгору -
Шлях знайдеш правдивий.
Краще жити у пустині,
Зачинившись у яскині,
По безвіддях вік пробути,
Знадних голосів не чути.
Будь мені Іраклій тщивий
Будь Іона прозорливий.
Голови всічи зміїні,
З китової блювотини
Скочить дай на кефу

ВЖЕ ХМАРА ПРОЙШЛА. РАЙДУГА В НЕБІ ГРАЄ...

Вже хмара пройшла. Райдуга в небі грає.
Нудьга пропливла. Цілий світ любо сяє.
І весело серцю на сю чисту погоду,
Коли світу злого стиха лютий подув.
Звабливий наш світ, та для мене - пучина,
Пітьма, хмари, лід, повна суму година.
Проте вже веселка мені ясно заграла,
І щира голубка мені мир здарувала.
Печале, прощай! Прощавай, зла утробо!
Вже кволості край, бо воскрес я із гроба.
Давидова воле! Для мене кефа, земля ти,
Веселка і світло, олива, верем'я й життя ти.

БАЧАЧИ ЖИТТЯ ОСЬОГО ГОРЕ

Бачачи життя осього горе,
Що кипить, немов Червоне море,
Вихором напасті, туги, бід,
Я розслабнув, і жахнувсь, і зблід.
Горе сущим у нім!
Припинив я, бідний, біг свій скоро
Щоб не впасти з фараоном в море.
Вже до пристані біжу я, мчу,
Плачем, криками кричу
І здіймаю руки.
Боже! У вогні не дай згоріти!
В місті дай мені твоїм пожити -
Хай у свій не втягне слід
Блудний світ, сей темний світ!
О милості бездна!

ГЕЙ ТИ, ПТАШКО ЖОВТОБОКО...

Гей ти, пташко жовтобоко,
Не клади гнізда високо,
А клади лиш на лужку,
На зеленім моріжку.
Яструб ген над головою
Висить, хоче ухопить,
Вашою живе він кров'ю,
Глянь же! Пазури сталить!
Стоїть явір над горою,
Все киває головою,
Буйні вітри повівають,
Руки явору ламають.
А вербички шумлять низько,
Заколишуть мене в снах,
Тут тече потічок близько,
Видко воду аж до дна.
Нащо ж думати-гадати,
Що в селі родила мати?
То у тих хай мозок рветься,
Хто високо вгору пнеться.
А я буду собі тихо
Коротати милий вік,
Так мені мине все лихо -
Щасний буду чоловік.

ГЕЙ ТИ, НУДЬГО ПРОКЛЯТА! СЯ ДОКУЧЛИВА ПЕЧАЛЬ...

Гей ти, нудьго проклята! Ся докучлива печаль
Гризе мене затята, як міль плаття чи ржа сталь.
Гей ти, скуко, гей ти, муко, люта муко!
Де не буду, я з тобою завжди всякий час,
Ми - як риба із водою, хто розлучить нас?
Гей ти, скуко, гей ти, муко, люта муко!
Звіряку злу заколеш, як візьмеш гострий ніж,
Нуди ніяк не збореш, хоч меч свій і сталиш.
Гей ти, скуко, гей ти, муко, люта муко!
Добросердечне слово лиш може врятувать,
Що завсігди готове думки всі обійнять.
Гей ти, скуко, гей ти, муко, люта муко!
Христе, ти - меч верховний, а піхви - наша плоть,
Почуй наш крик, сліз повний, дай думи прополоть.
Гей ти, скуко, гей ти, муко, люта муко!
Твій голос рідний з неба нам буде провіщать,
Що блискавкою, громом треба полк нуди прогнать.
Геть ти, скуко, геть ти, муко, з димом-чадом!

ЧИСТИЙ МОЖЕШ БУТЬ СОБОЮ...

Чистий можеш буть собою,
То нащо тобі броня
І шолом над головою?
Не потрібна і війна.
Непорочність - ось тобі броня,
А невинність - крем'яна стіна.
Щит, меч і шолом - буде тобі бог.
Світе, світе безпорадний,
Вся надія - угорі,
Маєш сумнів - то нещадний
Вихор розмете на прі.
Непорочність - се Сігор, повір,
А невинність - ось небесний двір.
Там побувай і там почий.
Бомб се місто не боїться,
Ні підступності, ні стріл.
Хитрих мін не застрашиться,
Ні пожежі, ані стрільб.
Непорочність - ось де діамант,
А невинність - ось священний град.
Там побувай і там почий.
Ворога в сім граді люблять,
їм віддружують тепло,
Силу для чужого гублять,-
І не відають про зло.
Де ж такий чудовий, пишний град?
Сам ти град, коли в душі є сад,
Святому духу храм і град.

ЩАСТЯ, А ДЕ ТИ ЖИВЕШ? ГОРЛИЦІ, СКАЖІТЕ!...

Щастя, а де ти живеш? Горлиці, скажіте!
Вівці у полі пасеш? Голуби, звістіте!
О щастя - наш ясний світ, О щастя - наш красний цвіт!
Ти мати і дім, появися, покажися!
Щастя, а де ти живеш? Мудрії, скажіте!
Чи в небі ти пиво п'єш? Книжники, возвістіте!
О щастя - наш ясний світ, О щастя - наш красний цвіт!
Ти мати і дім, появися, покажися.
Книжники мудрі мовчать, птицю ж не спитаєш,
Де нашу матір шукать? І чи відшукаєш?
О щастя... і т. д.
Щастя нема на землі, щастя і в небі не знайти,
Не знайти й у вуглі - в іншім треба шукати.
О щастя... і т. д.
Небо і місяць, земля й зорі всі - прощайте!
Гавань ви злобна моя - більше не чекайте!
О щастя... і т. д.
Я проминув небеса - ще як полетіти?
Був у найнижчих низах - ще що повідкрити?
О щастя... і т. д.
Швидше і швидше лечу, скаче мій олень стрімко,
Вище небес хутко мчу: крин зелениться гінко.
О щастя, світе наш ясний!
О щастя, цвіте наш красний!
Ти мати і дім, я бачу і чую тебе!
Ласощ його - се гортань, очі голубині,
Всеньке - любов і Харрань, руки кришталинні.
О щастя... і т. д.
Перстом мене не торкай - так не впізнаєш,
Зовні мене не шукай - не відшукаєш.
0 щастя... і т. д.
Гей! Наверни-но свій зір, бо він окриляє!
Вище стихії і гір мене підіймає.
О щастя... і т. д.
Сядемо ж, братику мій, сядем для бесіди,
Гарний глагол твій живий чистить усі біди.
О щастя, світе наш ясний!
О щастя, цвіте наш красний!
Ти - мати і дім, бачу і чую я нині.
Стадо пасеш ти в кринах, з полудня в горах заснеш,
Не в Гергесенських полях - їхніх долинах - живеш.
О щастя, світе наш ясний!
О щастя, цвіте наш красний!
Ти - мати і дім, бачу і чую я нині.

РОЗПОШИР УДАЛЬ ЗІР СВІЙ, ЯК І РОЗУМУ КОЛО...

Розпошир удаль зір свій, як і розуму коло,
Про кінець, що вже близько, згадай,
Визначай свою ціль, озирнися навколо,
Спостерігши бажань власних край,-
На яких же речах ти будинок поклав?
Коли камінь - стоятиме дім,
Як пісок же під ним - то б хоч як не стояв,
Розметнеться за вітром сухим.
Всяка плоть пісок той, як у світі сім слава,
І жадоба затоплює їх,
Полюби шлях вузький, бо загал - то кугава,
Боже серця і думань моїх!
Коли треба нараз повернути в Сіон,
То для чого пускатись у світ?
Шлях важкий пролягає в Ієрихон,
Град не кинь, де душі маєш цвіт.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сад божественних пісень - Григорій Сковорода, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
ЗМІСТ Всякому місту - звичай і права... В город не піду багатий - на полях я буду жить... Гей, поля, поля зелені... То яка ж та слава нині?... Вже хмара пройшла. Райдуга в небі грає... Бачачи життя осього горе Гей ти, пташко жовтобоко... Гей ти, нудьго проклята! Ся докучлива печаль...

# data[].attributes.headline
Григорій Сковорода "Байки Харківські". Читати

# data[].attributes.subject
Григорій Сковорода "Байки Харківські". Читати

# data[].attributes.attachment_link.title
Байки Харківські — Григорій Сковорода, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Байки Харківські” (автор: Сковорода Григорій Савич). Читати повністю електронну книгу Григорій Сковорода — Байки Харківські онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Пам'ятники Григорію Сковороді

# data[].attributes.subject
Пам'ятники Григорію Сковороді

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пам'ятники Григорію Сковороді - пам'ятники українському філософу і поету, встановлені в містах та селищах України, за кордоном, а також представлені в закладах чи колекціях.

Перший пам'ятник Григорію Сковороді був виконаний Надією Крандієвською до 20-го листопада 1919 року для встановлення на Брянському вокзалі у Москві. Монумент з гіпсу був зруйнований через падіння частини п'єдесталу у день його встановлення. Кілька пам'ятників створив Іван Кавалерідзе. Перший пам'ятник за його проєктом був відкритий 1922 року в Лохвиці Полтавської області, на батьківщині філософа, до 200-річчя від дня його народження. Під час війни монумент, зроблений з бетону, був пошкоджений, але відновлений автором у бронзі у 1972 році.

Пам'ятники Сковороді є на території трьох меморіальних музеїв, у містах та місцевостях, де бував Сковорода, на територіях навчальних закладів названих його іменем.

Оскільки не збереглось прижиттєвого фотозображення чи портрета з натури (лише копії портрету, створеного незадовго до смерті Сковороди, але по пам'яті художника), то скульптури не могли відтворити портретну схожість, авторам доводилось орієнтуватись на своє сприймання й внутрішнє бачення.

Монументальна скульптура

Пам'ятники, пам'ятні знаки, меморіальні дошки

Виставкова скульптура

Малі архітектурні форми

# data[].attributes.attachment_link.title
Список пам'ятників Григорію Сковороді - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Пам'ятники Григорію Сковороді - пам'ятники українському філософу і поету, встановлені в містах та селищах України, за кордоном, а також представлені в закладах чи колекціях. Перший пам'ятник Григорію Сковороді був виконаний Надією Крандієвською до 20-го листопада 1919 року для встановлення на Брянському вокзалі у Москві.

# data[].attributes.headline
Творча спадщина Григорія Сковороди

# data[].attributes.subject
Творча спадщина Григорія Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода Григорій. Читати біографю, афоризми, критику, статті, твори

# data[].attributes.attachment_link.description
Сторінка українського письменника Григорія Сковороди на міжнародному порталі Експеримент

# data[].attributes.headline
"Відкрий себе" - фільм про геніального українського філософа і поета Григорія Сковороду.

# data[].attributes.subject
"Відкрий себе" - фільм про геніального українського філософа і поета Григорія Сковороду.

# data[].attributes.body
За створення фільму творча група удостоєна Державної премії ім. Т. Г. Шевченка. Режисер: Ролан Сергієнко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Портал Експеримент

# data[].attributes.attachment_link.title
Відкрий себе

# data[].attributes.headline
Фонтан «Нерівна вся рівність», який зображений на банкноті НБУ в 500 гривень.

# data[].attributes.subject
Фонтан «Нерівна вся рівність», який зображений на банкноті НБУ в 500 гривень.

# data[].attributes.headline
Серія марок із каліграфічними написами, присвяченими Григорію Сковороді. Художниця Катерина Степаніщева. 

# data[].attributes.subject
Серія марок із каліграфічними написами, присвяченими Григорію Сковороді. Художниця Катерина Степаніщева. 

# data[].attributes.body
Марки ж створювалися за допомогою послуги Укрпошти – «Власна марка».
Художниця: «Хочу звернути увагу на вишиванку філософа. Вона виглядає однією червоною площиною, але, якщо придивитися, можна побачити весь наш світ – землю, воду, рослини, тварин, небо і космос. Це все, що в нас є і частиною чого ми є самі. Григорій Сковорода тримає у руці зерно. Його філософія, яку він заклав у своїй творчості – подібна до природи, яка закладає в маленьке зерно рослину. Погляди Сковороди настільки глибокі і актуальні, що вони і досі проростають в наших серцях, незважаючи на те, скільки часу минуло».

# data[].attributes.attachment_link.title
марка сковор

# data[].attributes.headline
1 мільйон карбованців. Срібна пам'ятна монета НБУ "Григорій Сковорода". 1996 рік

# data[].attributes.subject
1 мільйон карбованців. Срібна пам'ятна монета НБУ "Григорій Сковорода". 1996 рік

# data[].attributes.body
Художник: аверс: Івахненко Олександр реверс: Прохорова Тетяна
Скульптор: аверс: Хазов Олександр реверс: Харламов Вячеслав

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода монета 19

# data[].attributes.headline
Марка до 250-річчя від Дня народження Григорія Сковороди. 1972 рік

# data[].attributes.subject
Марка до 250-річчя від Дня народження Григорія Сковороди. 1972 рік

# data[].attributes.headline
Марка Григорій Сковорода. 1997 рік

# data[].attributes.subject
Марка Григорій Сковорода. 1997 рік

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода 1997

# data[].attributes.headline
Поштовий блок до 300-річчя від Дня народження Г.С.Сковороди. 2022 рік

# data[].attributes.subject
Поштовий блок до 300-річчя від Дня народження Г.С.Сковороди. 2022 рік

# data[].attributes.attachment_link.title
марка_Сковорода

# data[].attributes.headline
На аверсному боці банкноти (2006 рік) розміщено портрет видатного українського філософа і вченого Григорія Сковороди на тлі фонтану з написом Неравное всѢмъ равенство - ілюстрації до твору «Ознаки деяких спорідностей». 

# data[].attributes.subject
На аверсному боці банкноти (2006 рік) розміщено портрет видатного українського філософа і вченого Григорія Сковороди на тлі фонтану з написом Неравное всѢмъ равенство - ілюстрації до твору «Ознаки деяких спорідностей». 

# data[].attributes.headline
Банкнота номіналом 500 гривень зразка 2015 року

# data[].attributes.subject
Банкнота номіналом 500 гривень зразка 2015 року

# data[].attributes.headline
"Благословення ви, сліди..." Документальний фільм про Григорія Сковороду

# data[].attributes.subject
"Благословення ви, сліди..." Документальний фільм про Григорія Сковороду

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Україна завтра

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм про Григорія Сковороду "Благословенні ви, сліди..."

# data[].attributes.headline
"Григорій Сковорода". Художній фільм. 1959 рік. (рос.). Реж. Іван Кавалерідзе

# data[].attributes.subject
"Григорій Сковорода". Художній фільм. 1959 рік. (рос.). Реж. Іван Кавалерідзе

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марина Юрьевна

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорiй Сковорода

# data[].attributes.headline
Таємничий Сковорода. Документальний фільм

# data[].attributes.subject
Таємничий Сковорода. Документальний фільм

# data[].attributes.attachment_link.title
"Таємничий Сковорода".  Документальний фільм

# data[].attributes.headline
Сковорода Григорій Савич. Біографія на УкрЛіб

# data[].attributes.subject
Сковорода Григорій Савич. Біографія на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сковорода Григорій Савич

(1722-1794)

просвітитель-гуманіст, філософ, поет, перекладач

Народився 3 грудня 1722 року в селі Чорнухах на Полтавщині в сім'ї малоземельного козака. Батьки відзначалися побожністю, миролюбством, гостинністю, чесністю. Зростаючи у середовищі мудрої праведності, їхній син з ранніх літ відзначався схильністю до зосередженості на своєму внутрішньому світі, твердістю духу, великим бажанням до науки і знань. У 1738 році батьки віддають Григорія на навчання до Київської академії. Досить швидко він став виділятися успіхами серед своїх однолітків. У 1742 році його запрошують до придворної співацької капели в Петербург. Після двох років перебування у північній столиці він повертається продовжувати перерване навчання. Людина виняткових здібностей і гострого розуму, Г.Сковорода здобув в академії глибокі знання з філософії, вітчизняної, античної, західноєвропейської літератур, досконало опанував кілька іноземних мов, серед яких були латинська, грецька, німецька. У 1750 році трапляється нагода вирушити у тривалу поїздку за кордон, з якої Григорій Савич скористався. Він відвідує Австрію, Словаччину, Польщу, Німеччину, де знайомиться з життям тамтешніх народів, вивчає їхні звичаї і ближче знайомиться з культурою, передовими філософськими ідеями, літературними течіями. Безсумнівно, ця подорож справила надзвичайно важливе значення на формування поглядів майбутнього філософа. Три роки тривала ця експедиція, повернувшись після якої в Україну, Г.Сковорода займається педагогічною діяльністю. Працює в Переяславському колегіумі, де запроваджує багато новаторських ідей, чим, звісно, викликав невдоволення багатьох. Саме за недотримання усталених методів викладання його звільняють від цієї діяльності. Після цього Г.Сковорода тривалий час працює придворним учителем у поміщика Степана Томари на Переяславщині. Він довго не погоджувався на таку службу, але, хитрощами заманений і заведений до панської садиби, змушений був усе-таки пристати на непривабливу пропозицію. Любов, привітна приязнь, якою відзначався колишній вельможа, більш за все впливали на Григорія Савича. Залишаючись при дворі, він був сповнений щиросердним бажанням стати корисним людям. Ці роки відзначилися поглибленим зближенням з життям народу, його внутрішнім єством, і це допомагало йому у пізнанні як самого себе, так і навколишнього світу. Часто у вільні від основних обов'язків години він мандрував околицями села: гаї, діброви, поля були співрозмовниками або співучасниками його роздумів. Усе більше і більше віддаляючись від суєтності, він з хвилюючим самозреченням наближався до найпривабливішого свого пристанища - любомудрості. З 1759 по 1769 роки Г.Сковорода працює як викладач поетики і етики в Харківському колегіумі. Протест і несприйняття схоластичних догматів навчального процесу послужили причиною його звільнення. Понад чверть століття, "переповнюючись живим відчуттям істини", мандрує він містами і селами Лівобережної України, часто перебираючись і в сусідні губернії, даруючи народові знання й досвід духовного самопізнання. З 1753 по 1785 рік Г.Сковорода пише переважну більшість своїх поетичних творів, що склали збірку "Сад Божественних пісень". Простий і образний стрій думок, доступність вчення, власний життєвий подвиг привертали до його особистості увагу всієї спільноти. Особливість же його подвижництва полягає в тому, що він прагнув збудити "мислячу силу" в свого народу, підняти в людині все краще, закладене у неї природою й Богом, і розвивати, долучаючи до цінностей вищих і вічних. Досягнення ж їх означає спасіння й дарує щастя. Так, у "трудах праведних", і скінчив свій життєвий шлях один з найгеніальніших філософів світу Григорій Савич Сковорода. Помер він 9 листопада 1794 року в селі Пан-Іванівці (нині - Сковородинівка) на Харківщині. Перед смертю поет i філософ заповідав поховати себе на підвищенні біля гаю, а на могилі зробити напис: "Світ ловив мене, та не спіймав". Таким чином Г.Сковорода ще раз заявив про свою відданість духовному спасенному життю перед земними суєтністю і марнотою.

Серед загальної атмосфери кволого духу української нації XVIII століття яскравим зблиском стало життя будителя нації, філософа і поета Григорія Савича Сковороди. Здається, з самісінького дна політичного занепаду, в час майже повної руїни колишньої величі з'явилася постать, що уособлювала найкращі якості нашого народу: незламність духу, волелюбство, мудрість, подвижництво. Геній народу, втілений у постать мандрівного філософа-вчителя, пробуджував колективний розум і запалював його до прагнення й утвердження існування в дусі. Вроджене відчуття і набуті знання досить швидко виробилися у Г.Сковороди у непохитне переконання, що животворящим началом людини є її дух. Самопізнання, заглиблення у свій внутрішній світ, уміння слухати себе, голос своєї совісті дозволяють правильніше й чіткіше осягнути покликання людини на цій землі, викристалізувати думки і почуття, аби навести духовний лад у своїй душі. Бо тільки в чистоті, несуєтності, благоговійності й мудрості можна почути істинний голос свого внутрішнього "я", голос духу. Феномен постаті Григорія Савича Сковороди - у дивовижному гармонійному поєднанні краси тілесної й духовної. У власному житті він сповідував виразні й тверді принципи: самопізнання і внутрішня згода з волею Бога. Окрім того, філософ постійно наголошує, що людина має невичерпний духовний потенціал, який лише необхідно спрямувати у потрібне русло, на справі Божі: пізнання і творчість. У своїх філософських творах великий мислитель розмірковував над основами буття. Вроджена чутливість, схильність до роздумів, здібність до знань, любов до праці - все це сприяло формуванню особ-ливого внутрішнього світу, наповненого істинною мудрістю, справ-жніми почуттями. Це й дозволило йому визначити чітку систему поглядів на щоденне земне існування. Показником такої справжньої мудрості стало його переймання загальним станом духовності свого суспільства, йому було замало того, що він збагнув, відкрив для себе сенс і радість буття, йому боліло зубожене існування своєї нації. Бажання допомогти, наставити на путь істинний своїх ближніх штовхало його в нові й нові ман-дрівки, аби нести просвітницьке, рятівне слово спасіння спраглим душам. "Щастя наше є мир душевний, але мир цей до жодної речовини не стосується; він не золото, не срібло, не дерево, не вогонь, не вода, не зірки, не планети... Як здоров'я має свою точку не зовні, а всередині тіла, так мир і щастя в найглибшій точці душі нашої перебуває і є здоров'ям її та нашим блаженством. Здоров'я тіла є не що інше, як мир тілесний, як мир сердечний є пожива на здоров'я душі, і як здоров'я родиться після очищення з тіла шкідливої й зайвої мокроти, матері всіх хвороб, так і серце, очищуване від підлих світських гадок, що турбують думку, починає проглядати схований усередині себе скарб щастя свого, відчуваючи, ніби після хвороби, бажання поживи своєї, подібне до нашого горіха, який зачинає зерно життя свого в звичайному колоску. Оцих-то, хто починає себе пізнавати, закликає премудрість божа у дім свій, на гостину..." Одержимий ідеєю духовного відродження української нації, мудрець виношує у своїй ментальності образ справжнього громадянина своєї держави. У філософському трактаті "Жінка Лотова" Г.Сковорода говорить про подвійне народження людини: один раз фізично, а другий - духовно. Ця, вдруге народжена, "...людина вільна. У висоту, вглиб, вшир літає без меж. Не заважають їй ні гори, ні ріки, ні моря, ні пустелі. Провидить віддалене, прозирає приховане, заглядає у минуле, проникає у майбутнє, ходить по поверхні океану, ввіходить зачиненими дверима. Очі її голубині, орлині крила, прудкість оленя, левова відвага, вірність горлиці, вдячність лелеки, незлобність ягняти, швидкість сокола, журавлина бадьорість. Тіло її - діамант, смарагд, сапфір, яшма, кришталь і рубін. Над головою її літає седмиця божих птахів: дух смаку, дух віри, дух надії, дух милосердя, дух поради, дух прозріння, дух чистосердя. Голос її - голос грому..." Перед нами словесний портрет мовби ідеальної людини, виплеканий уявою і досвідом філософа, що втілив у ньому найкращі моральні та фізичні якості. Увесь творчий доробок Григорія Сковороди, який включає 17 філософських творів, 7 перекладів, збір-ник "Сад Божественних пісень", "Байки Харківські", - це єдина система поглядів, єдина філософія. Свого часу І.Франко назвав Г.Сковороду "національним філософом", оскільки він дав вираження глибоким і суттєвим духовним цінностям нації. Мудрість Г.Сковороди вирішальною мірою була виплекана премудрістю віри. Насамперед це стосується розуміння смерті. Воно узгоджується з догматами віри: смерть як вінець життя і двері в безсмертя. "Треба своєчасно приготувати собі зброю проти цього ворога не різного роду міркуваннями, бо вони не дійсні, але спокійним узгодженням своєї волі з волею Творця. Такий душевний мир готується заздалегідь, він зростає тихо у тайні серця, зміцнюється почуванням зробленого добра". Усвідомлюючи своє покликання й часове призначення пробудження духу нації, Григорій Савич Сковорода кожним словом, кожним кроком, кожним помислом виконував свою місію. Власним життям він канонізував високі моральні принципи: волелюбність, твердість духу, гідність, щирість, добролюбство, прагнення мудрості, надійність, любов до ближнього. Цим утверджувалися моральні підмурки нового українського суспільства. Творча спадщина великого філософа стала невичерпним джерелом мудрості й життєдайної наснаги для українського народу на довгі-довгі віки. Вона злободенна й сьогодні. Вона актуальною буде і завтра. Межі духовному вдосконаленню людини так і не визначено.

** Подивись на людину і пізнай її! На кого схожа істинна людина, що панує в плоті? Подібна на добрий і повний колос. Розсуди ж: не стебло з листочками є колос, не солома його, не полова, не зовнішня шкірка, що одягає зерно, і не тіло зерна, а колос є сама сила, яка створює стебло, солому, тіло зерна й інше, у тій силі все оте невидимо перебуває. Вона виявляє все те весною, коли вся зовнішність на зерні зігнила, щоб утворення плоду не було приписане мертвій землі, тобто гниючій зовнішності, а щоб вся слава була віддана невидимому Богу, який усюди діє своєю таємною правицею, щоб лиш він був у всьому голова, а вся інша зовнішність - п'ята.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сковорода Григорій Савич: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Біографія Григорія Сковороди - читати детальну інформацію про персону, історію життя та творчість

# data[].attributes.headline
Григорій Сковорода на купюрі 500 гривень

# data[].attributes.subject
Григорій Сковорода на купюрі 500 гривень

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Національний банк України

# data[].attributes.headline
Григорій Сковорода. Біографія за 5 хвилин

# data[].attributes.subject
Григорій Сковорода. Біографія за 5 хвилин

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Останній Гетьман

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Сковорода. Біографія. Історія України!

# data[].attributes.headline
Музеї Григорія Сковориди

# data[].attributes.subject
Музеї Григорія Сковориди

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ВО Центральної бібліотеки Полтавської МТГ

# data[].attributes.attachment_link.title
Подорож музеями Григорія Сковороди

# data[].attributes.headline
Чорнухинський літературно-меморіальний музей Г.С. Сковороди (Полтавська обл.)

# data[].attributes.subject
Чорнухинський літературно-меморіальний музей Г.С. Сковороди (Полтавська обл.)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Чорнухи 32 Меридiан

# data[].attributes.attachment_link.title
Музей-садиба Г.С.Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.title
❤️‍🩹Сковорода - наш. Відношення філософа до Росії та історія життя

# data[].attributes.attachment_link.title
Навіщо росіяни знищили музей Григорія Сковороди

# data[].attributes.headline
Росіяни знищили музейний комплекс у Сковородинівці. 06 травня 2022 року о 22.50

# data[].attributes.subject
Росіяни знищили музейний комплекс у Сковородинівці. 06 травня 2022 року о 22.50

# data[].attributes.attachment_link.title
Директорка музею Сковороди розповіла про знищений комплекс

# data[].attributes.headline
ГРИГОРІЙ СКОВОРОДА: МІЖ БУДДОЮ, ЇСУСОМ ТА ЄВОЮ. Фільм Валерія Бебика

# data[].attributes.subject
ГРИГОРІЙ СКОВОРОДА: МІЖ БУДДОЮ, ЇСУСОМ ТА ЄВОЮ. Фільм Валерія Бебика

# data[].attributes.attachment_link.title
ГРИГОРІЙ СКОВОРОДА: МІЖ БУДДОЮ, ЇСУСОМ ТА ЄВОЮ. Фільм Валерія Бебика

# data[].attributes.headline
Філософія Григорія Сковороди

# data[].attributes.subject
Філософія Григорія Сковороди

# data[].attributes.attachment_link.title
Філософія Григорія Сковороди | ЛЕКТОРІЙ

# data[].attributes.headline
Меморіальний музей Г. Сковороди у Переяславі

# data[].attributes.subject
Меморіальний музей Г. Сковороди у Переяславі

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал ТЕРРА

# data[].attributes.attachment_link.title
Меморіальний музей Г.С. Сковороди | UAhistory 1 Серія | Терра

# data[].attributes.headline
Філософ - Григорій Сковорода

# data[].attributes.subject
Філософ - Григорій Сковорода

# data[].attributes.attachment_link.title
Кулик О. В. - 10 хвилин про філософію Григорія Сковороди

# data[].attributes.headline
Композитор - Григорій Сковорода

# data[].attributes.subject
Композитор - Григорій Сковорода

# data[].attributes.attachment_link.title
Григорій Сковорода - композитор

# data[].attributes.headline
Соловей, Жайворонок і Дрізд

# data[].attributes.subject
Соловей, Жайворонок і Дрізд

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Соловей, Жайворонок і Дрізд"

# data[].attributes.headline
Олениця і Кабан

# data[].attributes.subject
Олениця і Кабан

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Олениця і Кабан"

# data[].attributes.headline
Баба і Гончар

# data[].attributes.subject
Баба і Гончар

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Баба і Гончар"

# data[].attributes.headline
Бджола і Шершень

# data[].attributes.subject
Бджола і Шершень

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Бджола і Шершень"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Щука і Рак"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Лев і мавпи"

# data[].attributes.headline
Кріт і Лінкс

# data[].attributes.subject
Кріт і Лінкс

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Кріт і Лінкс"

# data[].attributes.headline
Собаки і Вовк

# data[].attributes.subject
Собаки і Вовк

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Собаки і Вовк"

# data[].attributes.headline
Гній і Алмаз

# data[].attributes.subject
Гній і Алмаз

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Гній і Алмаз"

# data[].attributes.headline
Зозуля і Косик

# data[].attributes.subject
Зозуля і Косик

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Зозуля і Косик"

# data[].attributes.headline
Верблюд і олень

# data[].attributes.subject
Верблюд і олень

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Верблюд і олень". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Кажан і двоє пташенят: горлицине і голубине

# data[].attributes.subject
Кажан і двоє пташенят: горлицине і голубине

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Кажан і двоє пташенят: горлицине і голубине". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Собака і коняка

# data[].attributes.subject
Собака і коняка

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Собака і коняка". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Два коштовні камінці: алмаз і смарагд

# data[].attributes.subject
Два коштовні камінці: алмаз і смарагд

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Два коштовні камінці: алмаз і смагард". Григорій Сковорода

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Жаби". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Змія і буфон

# data[].attributes.subject
Змія і буфон

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Змія і буфон". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Сова і дрізд

# data[].attributes.subject
Сова і дрізд

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Сова і дрізд". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Орел і черепаха

# data[].attributes.subject
Орел і черепаха

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Орел і черепаха". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Брусок і ніж

# data[].attributes.subject
Брусок і ніж

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Брусок і ніж". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Вітер і філософ

# data[].attributes.subject
Вітер і філософ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Вітер і філософ". Григорій Сковорода

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Дві курки". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Мурашка і свиня

# data[].attributes.subject
Мурашка і свиня

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Мурашка і свиня". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Голова і тулуб

# data[].attributes.subject
Голова і тулуб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Голова і Тулуб"

# data[].attributes.headline
Орел і сорока

# data[].attributes.subject
Орел і сорока

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Орел і сорока". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Годинникові коліщата

# data[].attributes.subject
Годинникові коліщата

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Годинникові коліщата". Григорій Сковорода

# data[].attributes.headline
Чиж і щиглик

# data[].attributes.subject
Чиж і щиглик

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дивокрай - творчий цех Сергія Кандула

# data[].attributes.attachment_link.title
"Чиж і щиглик". Григорій Сковорода